Joseph Roth

Hotel Savoy 

(ukážka)

Elektronická kniha

Z nemeckého originálu Joseph Roth: Hotel Savoy, Die Schmiede, Berlín, 1924, preložila Zuzana Demjánová

Redakcia Elena Diamantová

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2012

Návrh obálky: Igor Slovák

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Prvé vydanie

Preklad © Zuzana Demjánová, 2012

ISBN 978-80-89594-00-9

Preklad tohto diela bol podporený grantom Goetheho inštitútu, financovaným nemeckým ministerstvom zahraničných vecí

PRVÁ KNIHA

I.

O desiatej predpoludním som prišiel do hotela Savoy. Bol som rozhodnutý, že si tu zopár dní alebo týždňov odpočiniem. V tomto meste žijú moji príbuzní – moji rodičia boli ruskí židia. Chcel by som si zohnať nejaké peniaze, aby som mohol pokračovať v ceste na západ.

Vraciam sa z trojročného vojnového zajatia, žil som v sibírskom lágri, putoval som cez ruské dediny a mestá ako robotník, nádenník, nočný strážnik, nosič batožiny a pomocník v pekárni.

Mám na sebe ruskú košeľu, ktorú mi ktosi podaroval, nohavice, ktoré som zdedil po mŕtvom kamarátovi a sú mi krátke, a celkom obstojné čižmy, hoci si už nespomínam, odkiaľ ich mám.

Prvý raz po piatich rokoch stojím opäť pred bránou Európy.

Hotel Savoy sa mi zdá európskejší ako všetky ostatné hotely na Východe. Má sedem poschodí, zlatý vývesný štít a portiera v livreji. Sľubuje vodu, mydlo, anglický záchod, výťah, chyžné v bielych čepčekoch, prívetivo žmurkajúce nočníky, ako aj vyberané prekvapenia v hnedých drevených škatuľkách; elektrické lampy, kvitnúce v ružových a zelených kalichoch tienidiel, prenikavé zvončeky, čo sa rozcengajú dotykom palca, a postele s páperovými perinami, nadýchané a pripravené ochotne sa ujať tela.

Teším sa, že sa vyzlečiem zo starého života, ako už veľakrát po tieto roky. Vidím vojaka, vraha, takmer zavraždeného, vzkrieseného, spútaného, tuláka.

Cítim raňajší opar, počujem bubnovanie pochodujúcej roty, rinčiace okenné tabuľky na najvyššom poschodí; vidím muža v bielej košeli, mykajúce sa končatiny vojakov, čistinu, ktorá sa leskne rosou; vrhám sa do trávy pred „fiktívnym nepriateľom“ a túžobne si želám zostať ležať naveky v zamatovej tráve, ktorá mi pohládza nos.

Počujem ticho nemocničnej sály, biele ticho. Je letné ráno, vstávam, počujem trilkovanie bodrých škovránkov, na jazyku pocítim raňajšie kakao, žemľu s maslom a pach jodoformu „diéty č. 1“.

Žijem v bielom svete z neba a snehu, baraky pokrývajú zem ako žltá lepra. Vychutnávam sladký posledný šluk z ušúľaného cigaretového ohorka, čítam si inzeráty v prastarých novinách z domova, kde si môžem opakovať dôverne známe mená ulíc, spoznávam obchodníka so zmiešaným tovarom, vrátnika, blonďavú Agnes, s ktorou sme všetci spávali.

Načúvam lahodnému dažďu za prebdenej noci, rýchlo sa topiacim cencúľom v smejúcom sa rannom slnku, dotýkam sa bujných pŕs ženy, ktorú som cestou stretol a položil do machu, vnímam jej nádherne biele stehná. Spím omračujúcim spánkom na sene v stodole. Kráčam po zoraných poliach a počujem vzdialený spev balalajky.

Tak veľa toho možno nasať, a predsa to nezmení telo; krok a postoj zostanú, aké boli. Môžete sŕkať z tisícich nádob a neuhasíte smäd, jagať sa všetkými farbami dúhy, a predsa zostanete dúhou tých istých farieb.

Do hotela Savoy som mohol prísť s jednou košeľou a odísť ako majiteľ dvadsiatich kufrov – a stále zostať tým istým Gabrielom Danom. Azda táto myšlienka povzbudila moje sebavedomie, dodala mi hrdosť a panovačnosť, dokonca ma pozdravil portier, mňa, úbohého tuláka v ruskej košeli, aj boy ma horlivo čakal, hoci som nemal batožinu.

Vošiel som do výťahu, steny sú ozdobené zrkadlami, liftboy je starší muž, oceľové lanko sa mu kĺže pomedzi prsty, kabínka sa dvíha, vznášam sa – a zdá sa mi, akoby som hodnú chvíľu letel do výšky. Vychutnávam si toto vznášanie, rátam, koľko schodov by som musel namáhavo zdolať, keby som nesedel v tomto parádnom výťahu, a odhadzujem trpkosť, chudobu, tuláctvo, bezdomovectvo, hlad aj žobrácku minulosť. Padajú hlboko, odkiaľ na mňa, vznášajúceho sa nahor, už nikdy nedočiahnu.

Moja izba – dostal som jednu z najlacnejších – je na šiestom poschodí, má číslo sedemstotri. Toto číslo sa mi páči – verím v čísla – nula v strede je ako dáma, ktorú sprevádzajú starší a mladší pán. Na posteli leží žltá deka; vďakabohu, že nie je sivá, mohla by mi pripomínať vojenčinu. Zopárkrát som zapol a vypol svetlo, otvoril dvierka nočného stolíka, matrac sa poddal tlaku ruky a opäť sa vzpružil, v karafe sa ligoce voda, cez okno vidno dvory, kde sa veselo trepoce pestrá bielizeň, kričia deti a vykračujú si sliepky.

Umyl som sa a pomaly vkĺzol do postele, vychutnávajúc každú sekundu. Otvoril som okno, sliepky veselo a nahlas kvokajú, znie to ako sladká uspávanka.

Spal som celý deň bezsenným spánkom.

II.

Neskoré slnko zafarbilo na červeno okná na najvyššom poschodí protiľahlého domu. Bielizeň, sliepky a deti zmizli z dvora.

Predpoludním, keď som prišiel, tíško pršalo. Medzitým sa vyjasnilo, preto sa mi zdá, akoby som nespal jeden deň, ale tri. Únava ma prešla; mal som slávnostnú náladu. Bol som zvedavý na mesto, na nový život. Izba sa mi zdala dôverne známa, ani čo by som v nej býval už dlho, poznal som zvonec, gombík, ktorým sa rozozvučal, elektrický vypínač, zelené tienidlo na lampe, šatník, umývadlo. Všetko bolo domácke, ako by to bola izba, kde som strávil detstvo, všetko ma upokojovalo, šírilo teplo, ani čo by som sa opäť stretol so starým priateľom.

Nová bola len ceduľka na dverách, na ktorej bolo napísané:

„Prosím Vás, aby ste po desiatej hodine dodržiavali nočný pokoj. Za ukradnuté šperky neručíme. K dispozícii je hotelový trezor.

S úctou,

Kaleguropulos, hoteliér.“

Meno znelo cudzo, bolo to grécke meno, mal som chuť vyskloňovať ho: Kaleguropulos, Kaleguropulu, Kaleguropulo... tichá spomienka na nepríjemné hodiny strávené v škole. Spomenul som si na učiteľa gréčtiny, vynoril sa zo zabudnutých rokov, v saku zelenej farby, no spomienku som potlačil. Potom som sa rozhodol, že pôjdem do mesta, možno vyhľadám príbuzného, ak budem mať čas, a vychutnám si pôžitok, ktorý mi ponúkne tento večer a toto mesto.

Vykročil som chodbou k hlavnému schodisku tešiac sa z peknej, červenkastej a čistej dlažby a ozveny mojich ráznych krokov. Pomaly schádzam po schodoch, zo spodných poschodí sa ozývajú hlasy, tu hore je ticho, všetky dvere sú zatvorené, akoby som kráčal starým kláštorom, popri celách modliacich sa mníchov. Piate poschodie vyzerá presne ako šieste, ľahko sa možno pomýliť. Hore i tu visia oproti schodom hodiny, no nie sú nastavené na rovnaký čas. Hodiny na šiestom poschodí ukazujú sedem hodín a desať minút, tu je sedem hodín a na štvrtom poschodí je o desať minút menej.

Na kamenných dlaždiciach na treťom poschodí sú tmavočervené koberce so zelenou obrubou, tu už nepočujem svoje kroky. Čísla izieb nie sú namaľované na dverách, ale na oválnych porcelánových tabuľkách. Vidím chyžnú s prachovkou a smetným košom, zdá sa, že tu sa viac dbá na čistotu. Tu bývajú bohatí a prešibaný Kaleguropulos nastavil hodiny tak, aby šli pozadu, pretože boháči majú čas.

Na zvýšenom prízemí boli jedny dvere otvorené dokorán.

Za nimi bola veľká izba s dvoma oknami, dvoma posteľami, dvoma šatníkmi, zelenou plyšovou pohovkou, hnedými kachľami a stojanom na batožinu. Na dverách som nevidel ceduľku od Kaleguropulosa – obyvatelia zvýšeného prízemia zrejme môžu po desiatej lomoziť, možno im ručia za „ukradnuté šperky“ – alebo už vedia o trezore, hádam im to Kaleguropulos povedal osobne?

Zo susednej izby vyšla žena, navoňaná; s boa zo sivého peria. Je to dáma, povedal som si a vykročil za ňou tých niekoľko schodov nadol, nadšene pozorujúc jej drobné lakové čižmičky. Dáma chvíľu zastala pri portierovi, k dverám som prišiel súčasne s ňou, portier ma pozdravil a mne lichotí, že ma azda pokladá za spoločníka bohatej dámy.

Nevedel som, kadiaľ sa mám vybrať, preto som sa rozhodol, že pôjdem za ňou.

Z úzkej uličky, kde stál hotel, odbočila napravo, na námestie. Dnes sa tu zrejme konal trh, na chodníku bolo roztrúsené seno a sečka, práve zatvárali obchody, štrngotali kľúče a rachotili reťaze, podomoví obchodníci sa vracali domov s vozíkmi, ženy s pestrými šatkami na hlavách sa náhlili s napchatými nákupnými taškami prevesenými cez plece, z ktorých vykúkali drevené varechy, pred sebou opatrne niesli plné hrnce. Pouličné lampy vlievali do súmraku matné striebristé svetlo, chodník sa premenil na korzo, muži v uniforme i civile švihali štíhlymi vychádzkovými palicami, okolo nich sa prevaľovali oblaky ruského parfumu a vzápätí sa rozplývali. Zo stanice prichádzali hrkotajúce vozy s navŕšenou batožinou a so zababušenými cestujúcimi. Dlažba bola zlá, s preliačeninami a nečakanými jamami prekrytými hnijúcimi doskami, ktoré náhle zavŕzgali.

A predsa vyzeralo mesto večer priateľskejšie ako cez deň. Predpoludním bolo sivé, uhoľný prach z neďalekej fabriky sa naň valil z obrovských komínov, špinaví žobráci sa krčili na rohoch ulíc, v úzkych uličkách sa vŕšili smeti a vedrá s odpadkami. Tma však všetko láskavo schovala, matersky odpúšťajúc a prikrývajúc špinu, neresť, chorobu i chudobu.

Zničené, rozpadávajúce sa domy vyzerajú potme tajomne a strašidelne, akoby ich architekt zámerne takto navrhol. Krivé priečelia hladko vrastajú do tieňa, chabé svetlo potajomky presvitá cez spola zatemnené okná, o dva kroky ďalej sa rozlieva po chodníku prúd svetla z veľkého výkladu cukrárne, zrkadlá odrážajú krištáľ a lustre, anjeli sa ľúbezne skláňajú a vznášajú na klenbe. Je to cukráreň sveta bohatých, ktorí v tomto priemyselnom meste zarábajú a míňajú peniaze.

Sem šla tá dáma, nevybral som sa za ňou, lebo som si uvedomil, že musím vystačiť s peniazmi, kým nebudem môcť odcestovať.

Ponevieral som sa ďalej, videl som čierne skupiny čiperných židov v kaftanoch, počul som hlasné hundranie, pozdravy, zlostné slová a dlhé rozhovory – perie, percentá, chmeľ, oceľ, uhlie, citróny vymrštené z úst prilietali vzduchom do uší. Muži s podozrievavým pohľadom a kaučukovými goliermi vyzerali ako policajti. Nevdojak som siahol do náprsného vrecka, kde som mal pas, kedysi som takto siahal po čiapke, keď som bol vojakom a ocitol sa v blízkosti nadriadeného. Bol som navrátilec, moje doklady boli v poriadku, nemusel som sa ničoho báť.

Šiel som za strážnikom a spýtal som sa na Gibku, kde bývali moji príbuzní, bohatý strýko Phöbus Böhlaug. Strážnik hovoril po nemecky, veľa ľudí tu hovorilo po nemecky. Nemeckí továrnici, inžinieri a obchodníci mali v rukách spoločnosť, obchod a priemysel tohto mesta.

Kráčal som ešte desať minút a myslel som na Phöbusa Böhlauga, o ktorom otec v Leopoldstadte závistlivo a s nenávisťou rozprával, keď prišiel unavený a zdrvený z márneho vyberania splátok. Meno Phöbus napĺňalo každého člena rodiny úctou, bolo to, akoby sme naozaj hovorili o bohovi Slnka, Phoebovi, len otec rozprával vždy o „naničhodníkovi Phöbusovi“, lebo vraj obchodoval s matkiným venom. Otec bol vždy príliš zbabelý, veno nepožadoval, no každý rok v tom istom čase sledoval v zozname hostí, či sa Phöbus Böhlaug neubytoval v hoteli Imperial, a keď tam bol, otec pozval švagra do Leopoldstadtu na čaj. Matka si obliekla čierne šaty s obšúchanou flitrovou obrubou a uctila si bohatého brata, akoby bol cudzincom, kráľovským hosťom, akoby sa nenarodili z toho istého lona a nenadájali ich tie isté prsia. Strýko prišiel, priniesol mi knihu, z tmavej kuchyne voňali medovníky, býval v nej starý otec, ktorý vychádzal len pri slávnostných príležitostiach, akoby sa iba pred chvíľou zhmotnil, vyumývaný, s bielou naškrobenou náprsenkou, žmurkajúc spoza prislabých okuliarov, nakláňal sa, aby videl syna Phöbusa, pýchu svojej staroby. Phöbus sa naširoko smeje, má dvojitú bradu a červený zátylok, vonia cigarami a niekedy z neho cítiť víno, a každého pobozká na obe líca. Rozpráva veľa, nahlas a bujaro, ale keď sa ho spýtate, či idú obchody, vypučí oči, schúli sa, hrozí, že každú chvíľu sa roztrasie ako uzimený žobrák a dvojitá brada mu zmizne za golierom: „Obchody nejdú. Keď som bol malý, dostal som za polkopejku makový rožtek, teraz stojí chlieb desať kopejok. Deti – nechcem to zakríknuť – dorastajú a potrebujú peniaze, Alexander chce každý deň vreckové.“

Otec si ponaprával tvrdé manžety, oprel ich späť o okraj stola, netrpezlivo, ostražito sa usmial, keď ho Phöbus oslovil a želal si, aby švagra porazilo. Po dvoch hodinách Phöbus vstal, vtlačil matke a starému otcovi do dlane striebornú mincu a mne dal veľký, ligotavý peniaz do vrecka. Otec ho odprevadil dolu schodmi, vo vysoko zdvihnutej ruke držal petrolejku, lebo bola už tma a matka zvolala: „Nathan, dávaj pozor na tienidlo!“ Otec dal pozor na tienidlo a keďže boli otvorené dvere, počuli sme Phöbusov zvučný hlas.

O dva dni Phöbus odcestoval a otec oznámil: „Ten naničhodník už odišiel.“

„Prestaň, Nathan!“ povedala matka.

Prišiel som do Gibky. Je to prepychová predmestská ulica s bielymi nízkymi domami, novými a zdobenými. Videl som svetlo v Böhlaugových oknách, no dvere boli zatvorené. Chvíľu som premýšľal, či tam mám ešte tak neskoro ísť – bolo už okolo desiatej. Vtom som začul zvuk klavíru a čela, ženský hlas a plieskanie kariet. Pomyslel som si, že sa nehodí, aby som v takomto obleku prišiel do spoločnosti, veď od prvého dojmu závisí všetko, preto som sa rozhodol, že návštevu odložím na zajtra a vrátil som sa do hotela.

Zbytočná cesta ma rozmrzela. Keď som vstúpil do hotela, portier ma nepozdravil. Liftboy sa tiež neponáhľal, keď som stlačil gombík. Prichádzal pomaly, pátravo sa na mňa zahľadel. Bol to päťdesiatročný muž v livreji, na liftboya pristarý. Hnevalo ma, že v hoteli neobsluhujú výťah mladí, červenolíci výrastkovia.

Rozhodol som sa, že si ešte pozriem siedme poschodie a vykročil som po schodoch. Hore bola chodba veľmi úzka, plafón bol znížený, z práčovne sa valila sivá para a vo vzduchu bolo cítiť vlhkú bielizeň. Dvoje či troje dvier boli zrejme pootvorené, počul som, ako sa niekto háda, na stene neboli hodiny, čo som napokon predpokladal. Chcel som práve zísť dolu, keď zahrmotal výťah, otvorili sa dvere, liftboy sa na mňa začudovane pozrel a z výťahu vystúpila dievčina. Mala na hlave malý, sivý športový klobúčik, obrátila ku mne snedú tvár a veľké sivé oči s čiernymi mihalnicami. Pozdravil som ju a vykročil dolu schodmi. Niečo ma prinútilo, aby som sa z posledného schodu obzrel, zdalo sa mi, že ma zhora pozorujú liftboyove oči, žltkasté ako pivo.

Zamkol som za sebou dvere, lebo ma premkol neurčitý strach, a začal som si čítať jednu starú knihu.

III.

Nebol som ospalý. Kostolný zvon stlal do mäkkej noci pravidelné údery. Nad sebou som počul kroky, opatrné, jemné a nepretržité, boli to určite ženské kroky – vari to bola dievčina zo siedmeho poschodia, čo tak nepokojne chodila hore-dole? Čo sa jej stalo?

Pozrel som na plafón, lebo mi zišlo na um, že spriesvitnel. Možno uvidím drobné chodidlá dievčaťa v sivom. Kráčala bosky alebo v papučiach? Alebo v sivých polohodvábnych pančuchách?

Spomenul som si ako túžobne sme s kamarátmi čakali na dovolenku, ktorá nám azda prinesie splnenie sna o semišovej poltopánočke. Zdravé sedliačky sme mohli pohladiť, mali široké chodidlá s odstávajúcim palcom, ktoré kráčali po blate na poli a prašných cestách, telá, pre ktoré boli tvrdé zmrznuté hrudy jesenného poľa lôžkom lásky. Zdravé stehná. Rýchla láska v tme pred koncom vychádzky. Spomenul som si na postaršiu učiteľku v tyle frontu, kde sme dopĺňali proviant, jedinú ženu v obci, ktorá nezutekala pred vojnou a násilím. Bola to ostrá dievka, mala vyše tridsať rokov a volali ju „ostnatý drôt“. No všetci sme sa okolo nej krútili. Pretože široko-ďaleko, v okruhu mnohých kilometrov bola jedinou ženou v poltopánkach a prelamovaných pančuchách.

V obrovskom hoteli Savoy, v jeho osemsto šesťdesiatich štyroch izbách, ba hádam i v celom meste bdeli možno len dvaja ľudia, ja a dievča nado mnou. Mohli by sme si robiť spoločnosť, ja, Gabriel, a malé snedé dievča s priateľskou tvárou a veľkými sivými očami s čiernymi mihalnicami. Aké tenké boli plafóny v tomto dome, keď som tak zreteľne počul jej gazelie kroky. Dokonca sa mi zdalo, že cítim vôňu jej tela. Rozhodol som sa, že zistím, či kroky skutočne patria tomu dievčaťu.

Na chodbe svietila tmavočervená lampička. Pred dverami izieb stáli topánky, čižmy, dámske poltopánky, veľavravné ako ľudské tváre. Na siedmom poschodí neboli lampy, zo zatienených okien prenikalo slabé svetlo. Tenký žltý pásik presvital z izby číslo osemsto – určite tam býva nepokojný chodec. Vidím cez kľúčovú dierku, že je to dievča. Prechádza sa hore-dole v bielom plášti – je to župan – chvíľu postojí pri stole, pozrie sa do knihy a opäť pokračuje v púti.

Snažím sa zahliadnuť jej tvár – vidím však len oblúk jej brady, kúsok profilu, keď zastane, vidím jej vlasy, a keď sa plášť pri dlhom kroku nadvihne, záblesk jej snedého tela. Odkadiaľsi sa ozval namáhavý kašeľ, niekto pľuje do vedra, počuť, ako to nahlas špľachne. Vrátil som sa do izby. Keď som zatváral dvere, zdalo sa mi, že som zazrel na chodbe tieň, prudko som otvoril dvere a svetlo ožiarilo časť chodby. Ale nik tam nebol.

Zhora sa už neozývali kroky. Dievča pravdepodobne spalo. Ľahol som si oblečený na posteľ a odtiahol som závesy. Mäkké sivé svetlo nastávajúceho dňa sa rozlialo po predmetoch v izbe.

Neúprosné ráno sa ohlásilo buchnutím dverí a bezohľadným výkrikom muža v akejsi nezrozumiteľnej reči.

Objavil sa čašník, mal na sebe zelenú zásteru a pod rukávmi vyhrnutými až po lakte bolo vidieť svalnaté paže porastené čiernymi kučeravými chlpmi. Chyžné boli pravdepodobne len na prvých troch poschodiach. Káva bola lepšia, ako som čakal, ale čože mi to bolo platné, keď ju neprinášali dievčatá v bielych čepčekoch? Sklamalo ma to a rozmýšľal som, či by som sa nemohol presťahovať na tretie poschodie.

IV.

Phöbus Böhlaug sedí pred ligotavým medeným samovarom, je praženicu so šunkou a pije čaj s mliekom. „Lekár mi predpísal vajcia,“ vraví, utrie si fúzy obrúskom a natrčí mi tvár, aby som ho mohol pobozkať. Pokožka mu vonia mydlom na holenie a kolínskou vodou, je hladká, mäkká a teplá. Má na sebe široký župan, určite práve vyšiel z vane, na stoličke ležia noviny, a keďže ešte nemá na sebe košeľu, vidieť časť chlpatej hrude.

„Dobre vyzeráš!“ poznamená len tak, pre istotu.

„Kedy si pricestoval?“

„Včera.“

„A prečo si prišiel až dnes?“

„Bol som tu včera, počul som, že máte spoločnosť a nechcel som v tomto obleku...“

„Ale ba – celkom pekný oblek! Dnes sa nik za také niečo nehanbí. Dnes nemajú ani milionári lepšie obleky! Aj ja mám len tri obleky! Veď taký oblek stojí celý majetok!“

„Nevedel som, že je to tak. Vrátil som sa zo zajatia.“

„Tak sa ti vodilo dobre. Ľudia vravia, že v zajateckých táboroch je dobre.“

„Niekedy bolo aj zle, strýko Phöbus.“

„Nuž a teraz chceš ísť ďalej?“

„Áno, potrebujem peniaze!“

„Aj ja potrebujem peniaze,“ zasmial sa Phöbus Böhlaug. „Všetci potrebujú peniaze!“

„Ty ich pravdepodobne máš.“

„Ja? Ako vieš, že mám? Utiekli sme, potom sme sa vrátili a ako-tak sme pozliepali majetok. Vo Viedni som dal peniaze tvojmu otcovi, tá jeho choroba ma stála pekný majetok a tvojej nebohej matke som dal osadiť náhrobok z pekného kameňa – stál ma rovné dve tisícky.“

„Otec zomrel v chudobinci.“

„Ale tvoja nebohá matka v sanatóriu.“

„Čo tak kričíš? Nerozčuľuj sa, Phöbus!“ vraví Regina. Prišla zo spálne, na ruke sa jej hompáľa korzet s podväzkami.

„To je Gabriel,“ predstaví nás Phöbus.

Pobozkal som Regine ruku. Poľutovala ma, moje utrpenie v zajatí, vo vojne, časy, v ktorých žijeme, deti, muža.

„Prišiel Alexík, inak by ste mohli prespať u nás,“ vraví.

Vošiel Alexík v modrej pyžame, ukloní sa a šúcha papučami. Počas vojny odišiel včas z delostrelectva k zásobovacej jednotke, teraz študuje v Paríži „export“ – ako mi vysvetlil Phöbus – a užíva si dovolenku doma.

„Bývate v hoteli Savoy?“ spýtal sa Alexander svetácky. „Býva tam jedno krásne dievča,“ žmurkne na otca. „Volá sa Stasia a tancuje vo varieté – je neprístupná, to vám teda poviem, chcel som ju zobrať do Paríža,“ – pomkne sa ku mne – „no povedala mi, že pôjde sama, keď sa jej zachce. Úžasné dievča!“

Zostal som na obed. Phöbusova dcéra prišla s manželom. Zať, „polovičný obchodný partner“, robustný, dobromyseľný ryšavý chlapík s býčou šijou poslušne prehĺtal polievku, tanier vyjedol dočista, mlčky, nevšímal si rozhovor.

„Práve som rozmýšľala, že by Gabrielovi padol tvoj modrý oblek,“ povedala pani Regina.

„Vari ešte mám modré obleky?“ spýtal sa Phöbus.

„Prinesiem ho,“ povedala Regina.

Márne som sa snažil odmietnuť. Alexander ma potľapkal po pleci, „presne tak“ povedal zať a Regina mi priniesla modrý oblek. Vyskúšal som si ho v Alexandrovej izbe s veľkým nástenným zrkadlom – padol mi.

Uvedomil som si nutnosť modrého, „ako nového“ obleku, nutnosť kravaty s hnedými bodkami, hnedej vesty a popoludní som sa rozlúčil s papierovou škatuľou. Prídem zasa. Ticho si vo mne prespevuje nádej na peniaze na cestu.

„Tak vidíš, ako som ho vybavil,“ povie Phöbus Regine.