OLÍVIA SWEET

KLIENT

Elektronická kniha

KLIENT

I. vydanie

Copyright © 2025 Olívia Sweet

Vydalo vydavateľstvo MERIDIANO-press, s.r.o.

Myslavská 120/94, 04016 Košice ako svoju 78. publikáciu

www.moderneromany.sk

Zodpovedná redaktorka: RNDr. Iveta Baníková

Grafický design obálky: Zuzi Maat

Sadzba: Branislav Hudák

Tlač: TBB, a.s., Banská Bystrica

ISBN 978-80-8214-180-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2025

Tento príbeh je fikcia.

Všetky mená, postavy, miesta a udalosti sú výplodom

autorkinej fantázie alebo sú súčasťou vymysleného deja.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami, miestami a žijúcimi či nežijúcimi osobami je náhodná.

Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať alebo prenášať akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu

bez písomného súhlasu autora.

Prológ

Vošiel dovnútra.

Najprv iba bez pohybu načúvala, či zvuk zatvorenia dvier na chodbe bytu skutočne zaznel, alebo ho s obavou očakávala tak dlho, až si ho jej myseľ sama vytvorila.

Scenár nasledujúcich sekúnd sa odohral podobne ako toľkokrát predtým. Najprv sa rozľahlo ticho. Zrejme sa krátko rozhliadol po byte, možno nakukol do tmavej obývačky. Zatiaľ sa však nerozhodol kam sa vyberie, inak by ho v hlbokom mlčaní bytu určite počula kráčať. Neprestala sa sústrediť, ani keď vstávala z postele.

Príchod cudzinca pre ňu zakaždým znamenal okamih, keď jej zmysly začínali dosahovať najvyššiu koncentráciu.“

Nedýchala.

Ľadové, spotené dlane niekoľkokrát zovrela a uvoľnila. Nakoniec sa iba napriamila. Snáď jej pevný postoj tela navráti časť odvahy, ktorú strácala.

Ani po prvý raz nebola taká roztrasená ako dnes, dobre si ešte na svoju prvú skúsenosť spomínala. S každou novou schôdzkou si pripadala stále nepokojnejšia, napätejšia a rozháranejšia, hoci by čakala, že jej skúsenosti prinesú viac rozvahy.

Postupom času zábrany opadnú – tak jej to sľubovali.

A opadne aj neistota.

Tak znela dohoda.

Vnútorné barikády sú vraj príčinou nervozity, ktorej sa ani dnes večer nedokázala striasť. Aj tak však čoraz častejšie uvažovala, či reči o rozpore medzi mravnými zásadami a povinnosťou nie sú len výmyslom — alebo sa jednoducho netýkajú jej.

Pravidlá morálky ju nezväzovali.

Tie nespôsobovali jej strach.

Necítila záväzok napĺňať čiesi nelogické očakávania.

Nerozumela im.

Nerozumela, prečo by mala.

Zrejme sa celkom netriafala do predstavy o slušnosti, čo ktosi raz dávno sformuloval či ustanovil. Toto nebol ten rozpor, ktorý v nej vzbudzoval úzkosť. V hlave jej svišťali otázky celkom iného druhu. Otázky ju zasiahli so striktnou naliehavosťou, až sa jej dych stal plytkým a zrýchleným.

Bude na ňu brať ohľad?

Očakáva naplnenie nejakých podivných predstáv?

Nebude sa príliš potiť?

Bude triezvy?

Musí byť.

Tak znela dohoda.

Bude jej klásť otázky navyše?

Je to jeden z tých, čo sa potrebujú vyrozprávať?

A zdrží sa dlho?

Stuhla, pretože v prázdne za dverami zaznelo tiché odkašľanie. Prameň vlasov jej skĺzol cez nahé plece, keď naposledy zatlačila ramená dozadu. Navlhčila si pery a posadila sa na okraj postele.

V posledných okamihoch čakania jej nepokoj vyvrcholil, lenže vzápätí, akoby lusknutím prstov, náhle opadol. Nič viac nešlo zvrátiť. Spolu so zaklopaním na dvere sa v nej rozľahol pocit uvoľnenia.

„Ďalej,“ zaštebotala.

Nevstúpil.

Len nepatrne pootvoril dvere, čím vytvoril úzku škáru, no sám zostal skrytý v ich tieni. Zbadala jeho tmavú siluetu. Možno by ho znova vyzvala, aby vošiel, no predbehol ju.

„Prosím, otoč sa,“ povedal.

Kútikom oka si prezrela obrys jeho postavy a mimovoľne sa pokúsila uhádnuť jeho vek. Hlas znel pomerne mlado. Z nejasného tieňa, ktorý sa črtal v nočnej tme pri dverách, sotva mohla vyčítať viac.

Jeho požiadavka nebola ničím zvláštna. Zrejme netúžil po tom, aby raz v budúcnosti poznala jeho tvár. Niekoho zväzuje pocit hanby, iného obavy o postavenie, rodinu. Iný dospeje k záveru, že pod rúškom anonymity neporuší žiadnu z morálnych zásad.

Zlé tušenie beztak pretrvávalo.

Keby jej chcel ublížiť, dozvedel by sa o tom niekto?

Akékoľvek riziko malo byť vylúčené. Nepustili by za ňou klienta, ktorého najprv poriadne nepreverili.

Tak znela dohoda.

„Mám sa otočiť?“ zanôtila so snahou znieť prívetivo. Všimla si, ako neprimerane vysoko zarezonoval tón jej hlasu.

„Áno,“ zopakoval. „Prosím.“

Spravila, čo žiadal.

Vlasy si prehodila dozadu. Ostala sedieť na okraji postele napätá, iba tvár odvrátila k oknu. Nepokoj sa navracal, keď vnímala, ako na koberec dopadajú jeho mäkké kroky. Končekmi prstov jej prešiel po odhalenom ramene. Pokračoval cez lakeť a do ruky jej vložil kúsok mäkkej látky.

„Zaviaž si oči,“ pokynul.

„Som diskrétna,“ stisla ju v ruke.

„Nie. Chcem to tak.“

Rozčúlenie nedala najavo. Hoci nemohol vidieť jej odvrátenú tvár, na perách vymodelovala úsmev.

„Ako povieš,“ previazala si oči šatkou.

„Neobávaj sa. Po celý čas budeš cítiť iba moje ruky,“ uistil ju, akoby prečítal jej strachy. Kľakol si na posteľ a matrac poklesol. Jednou dlaňou jej spočinul na ramene, druhou jej zľahka obopol driek – tak nežne, že jeho dotyk prezrádzalo len teplo prenikajúce cez tenkú košieľku.

„To je v poriadku. Nechceš, aby som poznala tvoju tvár. Však?“

„Presne tak.“

Verila mu. Musela mu veriť.

„Robíš to často?“ opýtal sa.

„Dnes prvýkrát.“

„O tom nepochybujem. Asi preto sa mi zdáš nervózna.“

Irónia v jeho hlase ňou nepríjemne pohla. Nemohla pôsobiť nervózne a ani nepôsobila. Svoj nepokoj dokázala zakaždým precízne utajiť. Pred svetom, pred klientmi i pred vlastným svedomím. Navyše, obom muselo byť jasné, že klame.

Práve preto vyznelo neprístojne, keď na jej lož skryto upozornil.

A vôbec. Prečo by sa jej mal vypytovať? Provokoval?

On bol predsa ten, kto si schovával tvár. Fakt si myslel, že má nárok očakávať od nej úprimnosť?

Robíš to často?

Debil.

Čím dlhšie si v záhyboch mysle prevaľovala tón jeho hlasu, tým istejšia si začínala byť, že sa nemýlila. Pripadal jej mladý, takže možno šlo o študenta. Jeho nejasné a pridlhé mlčanie na ňu doliehalo čoraz otupujúcejšie.

Pri každej jednej schôdzke využívala overenú taktiku. Vsugerovala si, že ide len o náhodnú známosť. Mohla predsa stretnúť cudzinca, keď si večer vyrazila s kamoškou. Stáva sa to. Mohlo sa to stať napríklad aj dnes. Možno si len boli navzájom sympatickí. Niečo popili, úprimnosť prerástla v dôverné priznania a pocit horúcej intímnosti. Potom šli na vec. Stačilo tomu iba uveriť. Stačilo na niekoľko minút prepnúť mozog do iného programu, aby dokázala bez ujmy prežiť zopár neverejných okamihov cudzej chladnej blízkosti.

A hlavne rýchlo.

Z miery ju vyvádzali zdvorilostné rozhovory typu Robíš to často? v situáciách, ktoré nemali so zdvorilosťou nič spoločné. Rozvláčne reči ju stresovali a musela si ustrážiť sebakontrolu.

Tak znela dohoda.

Podľa pohybu jeho dlaní po jej tele a nadvihnutia matraca vycítila, že sa k nej cudzinec ešte viac priblížil.

„Mám pocit, že ťa poznám,“ vydýchol jej do ucha.

„Chodíš tu do školy?“ vyletelo z nej.

Ihneď si uvedomila, že tára zbytočne. Z jeho strany to určite musel byť len výstrel do prázdna. Používala výrazný mejkap, ukrývala sa za dlhými vlasmi. Dávala si predsa záležať na tom, aby nepôsobila povedome. Navyše jej dnes polovicu tváre zakrývala šatka.

„Možno…“ odvetil.

„Je to jedno,“ uzavrela. Rozhovor jej začínal byť nepríjemný. „Nezaplatil si si za reči, však?“

„Nie. To nie. Zaplatil som, máš pravdu. Znamená to, že si s tebou smiem robiť čokoľvek?“

„Záleží na tom, kde pre teba začína hranica významu slova čokoľvek. Jeho dlaň, ktorá dovtedy spočívala na jej ramene, na krátky okamih zmizla. Tmavou miestnosťou zaznelo tiché zašušťanie. Potom jej prstami skĺzol po nahom pleci, pokračoval cez predlaktie až k dlani a vložil jej do ruky niečo – kúsok papiera.

„Nepriznaj sa,“ povedal.

Výboj elektriny jej pošteklil kožu, keď sa jej prestal dotýkať. Tlmené kroky na koberci sa vzďaľovali. V prstoch zovrela bankovku.

Pootvorila ústa, no jej hlas už nemal komu patriť.

„Odišiel?“

Kapitola 1

„Je chladno.“

Nereagovala. Nemala odkiaľ poznať človeka, ktorý sa jej prihováral spoza chrbta. Iba sa posunula ešte viac k okraju chodníka a v nočnej tme skúšala zazrieť svetlá meškajúceho autobusu.

„Slabo si sa obliekla,“ pokračoval ktosi zozadu. „Ochorieš na obličky. A vaječníky.“

Neobzrela sa. Podľa hlasu tipovala, že ide o ženu. Azda pri zastávke autobusu postávala tuláčka. Jej hlas znel staro a príliš opotrebovane.

„Počuješ?“ ozvalo sa znovu.

„Hej.“

„Nepamätám si, že by v marci bývalo také chladno,“ pokračovala tuláčka. „Ráno chvíľu snežilo. Keď ešte nevyšlo slnko. Videla si?“

Na mokrej ceste v diaľke sa zalesklo svetlo. Auto prefrčalo okolo zastávky a ulica opäť utíchla.

„Nemala by si nosiť také krátke tričká,“ rozhovorila sa tuláčka znovu. „Ak chceš mať deti. Chceš mať deti?“

Pomaly začínala ľutovať, že si nezavolala taxík. Budova internátu stála iba päť zastávok odtiaľto a autobus mal prísť každú chvíľu. Ak vynechá spoj, ďalší sa tu objaví najskôr o hodinu. Do krku ju pichali tenučké ihličky studeného dažďa.

„Chceš mať deti?“

Tvárila sa, že nepočúva. Dlane zaborila do hlbokých vreciek na mikine a špičkami tenisiek zabalansovala na samom okraji obrubníka.

„Ja mám dve deti,“ ošarpaný hlas opäť prehovoril. „Môj syn… Syn ma zavolal na večeru, ale nemám lístok, bojím sa ísť načierno. Bez lístka. Nemáš euro?“

„Nemám.“

„Ideš od chlapca?“

Motor autobusu prehlušil tuláčku. Kolesá začľapotali v mláke na zákrute a svetlá sa vrezali do nočnej tmy. Až keď už bezpečne stála v teple autobusu medzi sedadlami, zahľadela sa na siluetu ženy, čo naďalej čľapkala obrovskými topánkami v kaluži povedľa zastávky.

Vo vrecku stískala bankovku od cudzinca i šatku, ktorou mala iba pred chvíľou previazané oči. Hriala ju, keď si do nej zamotala prsty.

K dažďu sa pridali studené poryvy vetra. Zo zastávky pobehla niekoľko metrov k internátom. Fajčiarska skupinka študentov postávala rovno pred schodmi, no nepristavila sa pri nich. Výťahom sa vyviezla na štvrté poschodie. Len čo za sebou zavrela dvere izby, konečne si vydýchla. Opadla z nej tréma i pohľady.

Dnešný večer mala skrátka za sebou. Skončil.

„Zhasni,“ zamrnčal nespokojný hlas. „Zhasni. Bože…“

„Ježiš. Andy. Prepáč. Nevedela som, že si tu.“

Telo pod perinou sa pomrvilo a pritlačilo sa k stene.

„Máš ráno seminár?“ zašepkala smerom k spiacej spolubývajúcej, no ostala stáť stŕpnutá pri dverách.

„Nie. Máme test,“ zašomral rozospatý hlások.

„Mrzí ma to. Budem potichu,“ zaševelila a po špičkách sa priplichtila ku svojej posteli. Na Andreu už ani nepozrela. V duchu si zanadávala, že jej spolubývajúca musela prísť práve dnes večer. Andrea nikdy nechodievala na internát v nedeľu. Zázrak bol, ak sa tu objavila v utorok doobeda. Tak prečo práve dnes?

Oblečenie zhodila na podlahu. Poslepiačky ho nahmatala a prevesila cez svoju stoličku. Keď si na seba navliekla nočnú košeľu, z vnútorného vrecka tašky vyhrabala telefón. Svietil na ňom zmeškaný hovor od mamy.

Nenápadne zhasla displej a odtiahla sa do kúpeľne. Bolo už vyše pol jedenástej. Ak by v tme internátnej izby ešte cekla, Andrea by ju nabetón ubila encyklopédiou a s chladnokrvným úsmevom by opäť zaspala.

Až keď bola v bezpečí kúpeľne a obklopená úplným tichom, odhodlala sa zavolať späť.

„Eva?“ zaznelo z reproduktora.

„Volala si, mami?“ odvetila a usadila sa na okraj sprchového kúta.

„Hej, už si doma?“

„Som. Teraz som sa vrátila z roboty,“ uistila mamu. „Mala som dnes večernú zmenu.“

„Povedala si, že po deviatej ti už smiem volať.“

„To hej, lenže museli sme ešte popratať okolo pokladní a rozniesť tovar. Bolo veľa ľudí. Až teraz som si zapla zvonenie. Deje sa niečo?“

„Nepáči sa mi, že chodíš domov tak neskoro,“ pokračoval ustarostený tón. „A ešte v takom meste. Videla som naposledy, aké indivíduá sa motajú po ulici. A okolo internátov, kde sú mladé študentky. A v noci…“

„Išla som taxíkom, mami. V pohode. Nemôžem za to, že máme otvorené do deviatej. Ja neurčujem otváracie hodiny.“

„Aj v nedeľu?“

„Aj v nedeľu.“

Mamino mlčanie trvalo dlhú chvíľu. Doteraz hovorila potichu. Eva si živo predstavila, ako sedí v tme na kuchynskej stoličke, len aby svojím telefonátom nezobudila celý dom.

Sama sa práve nachádzala v podobnej situácii. Aby nerozdráždila spolubývajúcu, utiahla sa ešte viac do rohu sprchového kúta.

„Aj u teba je všetko v pohode?“ opýtala sa Eva.

„Idem zajtra na pohovor,“ odvetila mama ešte tichšie.

„Kam?“

„Jedna firma ma zavolala. Montujú alarmy.“

„Mama, bože. Ty nevieš montovať alarmy. A netreba na to nejaké školenie?“

„Veď by ma to naučili,“ bránila sa. „Nezavolali by ma predsa na pohovor, keby to bolo také zložité. Dnes už všetci robia všetko a firmám vyhovuje, ak si môžu zamestnanca zaškoliť.“

„Fakt tam pôjdeš?“ vzdychla Eva v rohu kúpeľne.

„Čo myslíš ty, Eva? Nezavolali by ma, ak by som tam nemala ísť. Však? Čo si myslíš? Nepozvali by ma len tak.“

„Neviem, mami. Tak to choď skúsiť. Len mi potom daj vedieť, ako si dopadla. A ak by to bol nejaký nezmysel, pokojne sa zdvihni a odíď, nie je to hanba. Všetci to tak robia. Nemusíš sa im nasilu zapáčiť.“

„Tak dobre. Spravím, ako si povedala,“ vydýchla mama s úľavou. „Otcovi nič nevrav. Až keď bude isté, že tú prácu mám.“

„Je doma? Otec,“ spýtala sa Eva.

„Spí. Prišiel dnes skoro. Hneď si šiel ľahnúť, preto šepkám.“

„Fajn, mami. Zajtra môžeš zavolať aj skôr. Mám školu do štvrtej a potom voľno. Musím končiť. Andrea už spí, nechcem ju budiť.“

„Tvoja spolubývajúca? Čo tam robí v nedeľu?“

„Vraj má test. Ktovie, či vôbec,“ dodala otrávene. „Ozvi sa, okej?“

„Drž mi palce.“

„Jasné. A choď spať.“

Odplichtila sa späť do postele. Skôr než zaľahla pod perinu, potichu vytiahla z vrecka mikiny peniaze od cudzinca a schovala ich do peňaženky.

* * *

Ihličky dažďa útočili aj ráno.

Dáždnik si so sebou nevzala. Vlasy zviazala do chvosta a sveter si pevnejšie obkrútila okolo pliec. Na sklo auta s tmavými fóliami, ktoré stálo kúsok od fakulty, zaklopala už pred chvíľou. Nepokojne prešľapovala v uličke parkoviska, než Erik konečne pootvoril dvere. Hlavu si ukrýval pred mrholením. Ostal sedieť vo vnútri, len zdvihol oči spod ofiny.

„Minútu,“ oznámil a znova zatvoril.

Vonku vládol chlad podivného marcového rána a navlhnutý sveter ju pri každom ľadovom závane roztriasol. Ticho zahrešila a rozkopla kôpku štrku pri kolese.

Svetlovlasé dievča vystúpilo z Erikovho auta a chvatne, so sklonenou hlavou, cupitalo do školy. Neobzrelo sa.

Erik otvoril dvere na mieste spolujazdca.

„Čau,“ prihovoril sa Eve, keď sa vsunula na predné sedadlo. Z peňaženky vytiahol bankovku a podal jej ju. „Za včerajšok.“

„Vrátim ti kľúč,“ povedala a siahla do vrecka.

„Nie. Nechaj si ho. Potrebujem, aby si šla na byt a upratala tam.“

„Nie som na rade.“

„To je jedno,“ odsekol. „Blanche bude celý týždeň preč. Treba tam spraviť poriadok.“

„A čo ja s tým? Zavolaj si upratovačku,“ zaštrngala kľúčmi vo vzduchu.

„Krista, Eva!“ Z peňaženky šikovne vybral ešte dvadsiatku. „Je to robota na pol hodiny. Skrátka tam povysávaj. A uprac ten svinčík v kúpeľni, však ty vieš. Aby to tam vyzeralo.“

S elegantným gestom vytiahla ďalšie peniaze z Erikových prstov.

„Samozrejme. Rada,“ zaštebotala. Než sa však stihla odobrať na odchod, jeho veľká dlaň jej dopadla na koleno a stisla ho.

„Štveš ma,“ zašomral. „Vieš to?“

„Tak to má byť,“ pokúsila sa v hlase zamaskovať prekvapenie. Nepustil ju, takže svoj úmysel vystúpiť z auta nateraz odložila.

„Od toho týpka včera. Dostala si niečo navyše?“

„Obliekol sa a zmizol. Ani neviem, kedy sa vyparil.“

„Vyzeral nóbl. Ak ti dal prachy, overím si to. Hraj férovo. A budem aj ja. Tak to chodí.“

„Bol to taký čudák. Celý vyplašený z toho, že ho spoznám. A stále čosi vykladal. Ani polhodinu sa nezdržal.“

„Fajn,“ uzavrel Erik. „Choď von, zavolám ti.“

„Tento víkend so mnou nerátaj,“ upozornila ho. „Vravela som ti minulý piatok, že cestujem domov.“

„Pochopil som,“ nahol sa cez ňu, aby jej otvoril dvere. „Zmizni.“

Aj keď sa už vzďaľovala smerom k fakulte, neuniklo jej, že Erik stále sedí v aute. Bolo jeho kanceláriou – mohol v ňom riešiť obchody a zároveň zostať ukrytý pred zrakmi okolia.

A že sa klient zo včerajška, ten čudák, vyparil skôr, než by sa jej vôbec dotkol, Erik ani len netušil.

Fajn, že netušil.

Nemusel vedieť nič o divných otázkach. Ani o peniazoch, ktoré jej včera večer vtlačil do dlane.

Mala právo zatajiť ich.

Sám klient jej predsa odporučil, aby sa nepriznala.

A tak len splnila prianie zákazníka.

Cudzinca.

Čudáka.

Klienta.

Na ramenách jej sedel ťaživý pocit. Tušila, že sa ho dnes už nezbaví.

Hlavu vtiahla do hrubého goliera svetra.

Kapitola 2

„Fakt je zima. Prečo sedíme vonku?“

Blanche horeli líca a možno ani celkom nevnímala, čo sa jej Eva snaží povedať. Nezdalo sa, že by jej bolo chladno. Na tvári sa jej pohrával nežný, omámený úsmev, doplnený cigaretou, čo jej voľne visela z pier.

„Poďme už dnu,“ poprosila Eva znovu, pričom očami blysla k reštaurácii za ich chrbtami. Všetci, čo majú rozum, ostali vo vnútri. Blanche sa však naďalej neponáhľala odísť a ešte pohodlnejšie sa usadila na betónových schodoch. Od ranného dažďa neboli úplne suché.

„Kašli na to,“ zamietla Blanche Evino domŕzanie. „Tam vnútri je strašný rev. Bolí ma z toho hlava.“

„Hlava ťa nebolí z hluku,“ povedala Eva a zmrznutými prstami odtiahla pohárik Jamesona od kamarátkinej nohy na schodoch.

„Dofrasa, je mi zima,“ otriasla sa Blanche vzápätí. „Začína byť kosa. Cítiš to?“

Eva rezignovane zamrnčala, prevrátila hlavu k nočnému nebu a dlhý sveter si tesnejšie obkrútila okolo tela.

„Neber mi to,“ protestovala Blanche. Znovu uchopila pohárik, zakrútila hnedou tekutinou a položila si ho na koleno. „Radšej dávaj bacha, nech sa tu neobjaví ten primitív. Ak zbadá, že som vonku, rovno ma zahluší.“

„Erik na takéto akcie nechodí,“ upokojila ju Eva. „Prečo by sa sem dovalil práve dnes? Je pondelok, jedenásť hodín. A navyše, on je príliš uhladený pre taký pajzel.“

„Čert nikdy nespí,“ šomrala Blanche do cigarety. „Čert sliedi.“

„Tak prečo si mu natárala, že si odcestovala? A pritom sa vkuse obšmietaš okolo, ani si nedávaš pozor. Zázrak, že ťa ešte nenačapal. Keby si mala rozum, aspoň na tento týždeň by si niekam zmizla.“

„Chcela som mať od neho pokoj,“ vysvetľovala Blanche. „Aspoň na týždeň. Proste iba pauzu. Chodí mi stále za riťou. V poslednej dobe si myslí, že budem mať nohy roztiahnuté štyrikrát za deň. A s úsmevom,“ zaškerila sa ako Joker a stíšila hlas. „A pritom… všimla si si, ako sa za mnou pachtí? Dobre, že si chlapec neposlintá golier na košeli, keď ma vidí.“

„Erik je chuj,“ zašomrala Eva a viac už nič. Možno preto, že Erik sa pachtil za každou, čo oňho zavadila pohľadom. Zavoňal sukňu a medzi nohami mu povstala vlajka. Razom mu vyšumelo z hlavy, čo je jeho úlohou. Úsilie udržať si odstup od báb, ktorým zháňal klientov, inkasovalo fatálne prehry v boji s jeho prirodzenosťou. Aj Eva si občas všimla nevhodný záujem zo strany Erika a jeho dvojzmyselné narážky ju uvádzali do rozpakov. Rozčuľovali ju.

Blanche si opäť sŕkla zo svojho pohárika a kolená, stisnuté v tesných džínsoch, pritiahla k sebe. Vánok jej z pleca sfúkol lesklé ryšavé pramene.

Ľahko priťahovala pánske pohľady, o tom nebolo pochýb. Nevynikala výškou, dokonca by ju sotvakto nazval štíhlou, elegantnou, decentnou alebo ladnou. Ak by raz niekomu dovolila prestrieľať si bojové pole až k nej, viac by ju nenechal odísť. Snáď iba samotná Blanche netušila, ako svoje prednosti skrotiť a využiť na správny účel. Nedávala šancu. Najprv stínala hlavy, až potom kládla otázky. V samote napokon hľadala skapínajúcu korisť bez túžby bojovať, bez záujmu a bez budúcnosti. Chytala sa labilných stebielok trávy, ktoré sa občas rozkolísali vo vetre okolo nej. Jednou z tých odhnitých tráv bol aj Erik.

Tupý vylízaný grázel.

Eva sa s ňou nechcela škriepiť, radšej našla spôsob, ako z témy bez ujmy vykĺznuť.

„Musela som za teba vziať upratovanie bytu,“ prehodila.

„Sorry,“ zatiahla Blanche. „Veď nie si ani na rade. Prečo si si to nezačala účtovať? Erik je jeden hajzel. Obabre ťa, ak sa nebrániš.“

„Jasné, že som si vypýtala peniaze. Nie som na gumičke.“

„To je dobré, Evi. Tak treba naňho,“ prikyvovala Blanche. „Dobre si spravila. A kedy si s ním vlastne bola?“

„Dnes ráno. V aute pred fakultou.“

Blanche vycedila zvyšok svetlohnedej tekutiny z pohárika a poriadne si potiahla z cigarety.

„Aká zvláštna príchuť, keď sa to zmieša,“ zamľaskala slastne pomedzi dym. „Chutí mi to spolu. Presne takto to má sexy chuť.“

Eva sa tiež natiahla za balíčkom cigariet. Len čo vydýchla do vlhkého nočného vzduchu, po tele sa jej rozbehli zimomriavky uvoľnenia.

„Mám takú otázku,“ odhodlala sa prehovoriť a ešte raz si potiahla z cigarety. „Stalo sa ti už, že by si to s tebou niekto… no… rozmyslel?“

„Čo rozmyslel? Ako rozmyslel? Kto?“

Eva sa ešte viac priblížila ku kamoške a pokračovala tichšie.

„Prišiel za mnou včera večer na byt jeden chlap. Asi niekto zo školy. Iba hádam, pretože tvrdil, že ma pozná a také tie sprostosti. Potom začal o nezmysloch. Či to robím prvý raz a tak… Pýtal sa ma, overoval si, čo si ku mne smie dovoliť.“

„Preboha,“ zachichotala sa Blanche.

„Tak som mu naznačila, aby nestrácal čas, len nech ide na vec. Nechcelo sa mi s ním baviť. A vtedy… No proste… Tresk! Odrazu len buchli dvere. Ticho. A bol preč.“

„Čože?“ Blanche stále prstom krúžila po prázdnom poháriku od whisky a plecia sa jej začali natriasať smiechom.

„Nič nebolo?“

„Vôbec nič.“

„Akože zdrhol? Čo to podľa teba znamenalo? Myslíš, že na teba stratil chuť?“

„Nestratil na mňa chuť. Vyzerala som dobre. Naozaj.“

„Prišiel. Prezrel si ťa. Rozprával sa s tebou. A hneď nato sa zvrtol a vypadol.“

„Dal mi peniaze, než sa stratil.“

„Tak to by som brala. Fakt,“ zhodnotila Blanche. „Erik by nám mohol častejšie dohodiť takého gavaliera. Zaplať a zmizni. A pojeb sa sám. Nie ako to tlsté prasa, čo za mnou poslal minule. Fučal ako parný hrniec a, prisahám ti, že na mňa z neho po celý čas kvapkala slanina. Ježiši. Bravčový špek. Môžem byť rada, že som vyviazla bez ekzému. Pýtala si sa vôbec, kto to bol?“

„Vieš, že by mi to Erik aj tak nepovedal,“ odvetila Eva.

„Opýtať si sa mohla. Celkom by ma zaujímalo, čo za čudáka zaplatí za sex a potom si ho vyhoní doma v deckej,“ Blanche v ústach zovrela konček cigarety. „Nejaká divná úchylka. Nikdy nevieš, na koho natrafíš.“

Hudba z reštaurácie znela tlmene. K dievčatám prenikla iba vtedy, keď sa čas od času otvorili dvere. Poniektorí už odchádzali, zajtra ich čakal utorkový rozvrh. Eva studenými prstami zamyslene poklopala po končeku cigarety. Popolček sa niesol nočným vánkom a jemne dopadal na betón.

„Nad čím zas dumeš?“ Blanchin hlas prerušil jej myšlienky.

„Nad ničím,“ odvetila ticho. „Zajtra po škole skočím upratať byt.“

Blanche zakláňala hlavu, vyfukovala dym dohora. Líca jej v tme bordoveli. Krátko potriasla vlasmi, akoby chcela dovoliť jej úvahám zapadnúť na správne miesto. V dnešnú noc, rovnako ako včera, oblohu zatiahol tmavý vlhký opar a ukryl všetky hviezdy.

„Evi? Ser na to. Ja presne viem, čo ti zase behá hlavou.“

Eva nezdvihla zrak, len zamyslene kreslila ohorkom tenkú čiaru do betónu.

„Nie. Ale vážne. Vyser sa na to,“ zopakovala Blanche. „Tu to žije! Si v meste, kde to žije. Počuješ? Uvedom si, že si na správnom mieste.“

„Viem.“

„Čo chceš? Makať ako pokladníčka? Alebo v reštike? A riešiť školu popri brigáde?“

„A čo mám? Zmieriť sa s tým, že som odkázaná na tento hnus?“ zamrmlala Eva.

„Dívaš sa na to celkom nesprávne,“ Blanche hovorila pomaly, nemotorne, zrejme v sebe práve vydolovala vážnu filozofickú myšlienku. „Veď ty predsa nie si jedna z tých, čo chodia na výšku, len aby mali hocijakú sprostú školu. Vieš, čo chceš, až ju dokončíš a páli ti to. A ty ju dokončíš. My obe. Už si si všimla, že veci nechodia samy od seba. Čo je na tom? Nebuď hlúpa.“

„Nie som hlúpa. Len som si možno niečo predstavovala inak.“

„Jasné,“ vyhŕkla Blanche. „… že budeš sedieť po večeroch na izbe s Andreou a žuť rožky s nátierkou.“

„Andrea rožky neje. Ani nátierky. Vraj obsahujú nejakú vec. A potom ešte nejakú ďalšiu vec. Polynenasýtené tuky, či čo.“

„Hej,“ zašomrala Blanche. „Myslíš, že ja som horela orgazmom, keď na mňa kvapkalo sadlo z toho prasaťa?“

„Veď o to ide. Ako si povedala. Nikdy nevieš, na koho natrafíš.“

„Pozri,“ Blanche si opäť dopriala čas na svoju myšlienku. „Stalo sa mi to už raz na strednej, na kamoškinej oslave. Opila som sa prvýkrát v živote. A ostala som totálne ožratá s jedným prasaťom sama. Je to vždy rovnaké. Spraví, čo má, a vypadne. Desať minút a je po všetkom. Pri troche šťastia sú to dve minúty,“ zasmiala sa pripito. „Rozdiel je iba v prachoch. Vtedy to bolo za dvacku, teraz sa cáluje lepšie. Zaťať zuby a ideš.“

„Hej. Asi je to tak.“

„Prvý raz som sebestačná,“ Blanche čoraz častejšie zakláňala hlavu dozadu a vdychovala do seba vlhký nočný vzduch. Ryšavé vlasy sa jej aj za chladnej noci lepili na krk. Zamrnčala.

„Erik je na teba mierny. Zďaleka nemakáš toľko, koľko ja. Rozpusti si ten upätý cop a je z teba čertica.“

„Dobre. Chápem ťa,“ ukončila Eva debatu a pošúchala si studené kolená. „Pôjdeme zaplatiť a potom ťa dopravím domov.“

„V pohode, Evi, rozchodím to. Ale je mi fakt blbo.“

„Hej, vidím, že rozchodíš.“

Blanche uhasila cigaretu o schodík a zabalansovala na jeho okraji. Skôr než kamoškinej ruky, sa ale zachytila zábradlia.

„Skočím súrne na záchod,“ oznámila. „Choď k baru. A potom sa vyrovnáme.“

V najtmavšom kúte reštaurácie, v poloprázdnom boxe, sa ešte zabávala skupina spolužiakov. Dievčatá zrejme poriadne dlho vysedávali vonku, pretože podnik sa už takmer vyprázdnil. Blanche sa opäť zatackala a zachytila sa steny. V tej chvíli Eva znervóznela a začala uvažovať, akým spôsobom kamarátku dostane domov.

„Pôjdem zaplatiť,“ prehovorila dôrazne. „Stretneme sa tu. Okej? Choď na záchod a potom ma počkáš. Tu.“

„Hovor normálne, bože. Nie som dementná,“ bľabotala Blanche.

Dnešný večer zďaleka neskončil. Eva si nervózne prehrabla vlasy a spomenula si na spolubývajúcu Andreu, ktorá sa včera nečakane dovalila na internát. Už teraz si mohla začať nacvičovať, ako sa po špičkách prešmykne tmou až k posteli.

Iba nerozdráždiť tigra.

Zaplatila, stihla zavolať aj taxík, no Blanche sa ani po hodnej chvíli neobjavila na dohodnutom mieste pri toaletách. Eva vykukla von pred reštauráciu. Pochybovala však, že by sa pripitá kamoška dokázala sama potácať dole po schodoch.

Vonku trochu mrzlo. S nepríjemným tušením sa Eva vydala k toaletám. Čo ak si Blanche, opantaná teplom reštaurácie, zložila unavenú hlavu na záchodovú misu a pokojne sa preniesla do ríše snov?

Bezstarostnosť večera sa vytrácala.

Taxík už čakal na parkovisku, ale Blanche nebolo. Eva sa práve chystala vpáliť do kabíniek na toalete, keď jej akási postava zatarasila cestu. Vrazila do nej a takmer by bola zletela na zadok, ak by ju ten chlap nezdrapil za pás a nezabránil jej spadnúť.

„Kriste,“ zjojkla a vystrela pred seba dlane. „Moja vina. Sorry. Prepáčte.“

Keď chcela ustúpiť, cudzie telo si ju pritiahlo k sebe.

„Pardon. Smiem prejsť?“ zopakovala.

Skúsila vykĺznuť, no neúspešne. Pevná dlaň ju objala a pritlačila k stene.

Šokom ustrnula. Pritisnutá na cudzom tele zatajila dych a vystrašenými očami zbadala tvár svetlovlasého chalana a jeho biele tričko. Panika jej búšila v hlave, pulzovala v ušiach.

„Hej!“ skúšala znovu a znovu odsotiť jeho ruky. „Čo to… Čo robíš?“

Nereagoval.

„Necháš ma prejsť? Pusti!“

Nenechal. Čosi nezrozumiteľné zamumlal. Možno sa aj zapotácal, asi bol opitý. A vtom ju schytil a začal ňou lomcovať smerom k pánskym toaletám.

„Nechaj ma! Pusti ma!“ zvrieskla. „Pusti ma! Hej! Pomoc!“

„Eva,“ zachrapčal za ňou hlas.

Blanche sa opierala o múr, keď sa Eva prudko zvrtla.

„Čo robíš? Vypadnime odtiaľ. Chcem spať,“ zaševelila Blanche.

„Kde si trčala?“ skríkla Eva. Jej srdce ešte dobiehalo maratón. No len čo sa zvrtla, po chalanovi v bielom tričku neostalo ani stopy.

Kapitola 3

„Máte to, Berta?“

Učiteľ sa už na tabuľu radšej ani nedíval. Cez okná učebne na prízemí upieral pohľad na parkovisko, občas len bez záujmu pohol jazykom. Blanchine líca horeli. Dnes jej horúčosť nespôsobil alkohol, ale predmet s názvom Štatistické metódy. A hlavne index svietiaci na tabuli. Ani pri urputnej snahe premýšľať jej čísla nedávali žiaden zmysel. Ešte viac ako matiku neznášala, ak ju niekto nazýval Bertou. Svoje meno by najradšej vymazala zo školských záznamov, z občianskeho preukazu i z matričnej knihy.

„Ste hotová, Berta?“ zopakoval učiteľ monotónne. Neotočil sa. „Máte to?“

„Nie,“ zamrmlala Blanche.

„Viete to, alebo to neviete?“

Blanchino trápenie trvalo už príliš dlho. Eva sa usmievala popod fúz a zároveň sa prehrabovala vo svojich skriptách. Márne sa pokúšala nájsť záchytný bod, ku ktorému by mohla učivo priradiť.

„Vráťte sa na miesto,“ zašomral profesor. „Preboha, doučte sa aspoň niečo. Aspoň niečo. Naučte sa aspoň čítať. Veď to tam máte napísané, Berta. Neviete čítať?“

Blanche šmarila fixku na spodok tabule a vybrala sa späť na miesto. Eva nenápadne kopla pod lavicou kamošku, ktorá sa neprestávala chichúňať z Blanchinho trapasu.

„Neviete čítať?“ soptil učiteľ. Hádzal hlavou, až mu sivé vlasy poskakovali okolo uší. „Jasné že nie. Prečo aj? Keď to nie sú hešteky alebo bubliny s nezmyslami,“ naštvaným gestom urobil nad hlavou kruh. „Bubliny by ste čítať vedeli? Aj absurdnosti po internetoch. Súvislé vety vám nič nehovoria, však? Ako od vás vôbec môže univerzita požadovať, aby ste chápali index. Aby ste vynásobili dve jednoduché čísla?!“

„Ty starý úchyl,“ zašomrala Blanche, keď sa zosunula na stoličku.

„Hešteky,“ zapišťala dievčina po Evinej pravici.

„Už ticho!“ štuchla ju Eva ešte raz, pretože profesor k nim zablúdil pohľadom.

Učiteľ štatistiky bol jediným, kto si dovolil volať študentov krstnými menami. Zároveň bol jediným, kto po nich štekal, až sa mu triasla hlava. Prskal sliny vždy, keď začal nadávať. Vraj kedysi po niekom hodil kalkulačku.

Eva sa nateraz cítila byť v bezpečí pred jeho vyčíňaním. K tabuli ju nevyvolal ešte ani raz. Nikdy. Na prvej ústnej skúške jej dokonca zložil poklonu, že pekne gúľa očami. Nepriznala sa ale so svojou tajnou zbraňou nikomu. Také gúľanie očami totiž dokáže človeka zachrániť.

Kým niektorí zo študentov odišli na neskorší seminár, Blanche odviezla domov jej mama hneď po obede priamo spred jedálne.

Eva sa vybrala na zastávku, odkiaľ odchádzal autobus do obytnej časti mesta. Nedostala sa ale ani do polovice parkoviska.

„Eva!“

Volanie za chrbtom v nej zanechalo zlý pocit.

„Eva!“

Erik nevystúpil z auta, iba na ňu mával cez stiahnuté okno.

Kiežby ho nepočula…

Kiežby sa nebola otočila…

„Poď sem,“ stíšil hlas.

Zlé tušenie schovala za odmeraný výraz. Hlavu už vopred obranne vtiahla do goliera roláka a vybrala sa k čiernemu autu.

„Ako sa máš?“ prehodil.

„Čo potrebuješ?“

„Sadaj,“ mykol hlavou a otvoril dvere spolujazdca. Voľky-nevoľky nastúpila.

„Kľúče od bytu máš?“ opýtal sa.

„Hej, mám ich so sebou.“

„Dobre. Potrebujem ťa na piatok. Budeš čakať na byte.“

„Nie. Na to rovno zabudni,“ odsekla bez zaváhania.

„Prestaň. Neštvi ma.“

„Máš smolu. Povedala som ti, aby si so mnou nerátal.“

„Povedala si, aby som s tebou nerátal na víkend. Ja hovorím o piatku. Piatok. Piatok nie je víkend.“

„Cestujem v piatok večer domov. Nie v sobotu. Dobre to vieš.“

„Viem, že v piatok budeš vyparádená a s vystrčeným zadočkom čakať na byte.“

„Nebudem.“

„Došľaka, Eva,“ zvýšil hlas. „Blanche ma na celý týždeň nechala v štichu. A vypadla mi ešte jedna baba. Vysrali sa na mňa. Potrebujem, aby si v piatok zaskočila. Niekoho ti pošlem. Jasné?“

Evin tón už neznel tak rázne, ako by chcela. Podvedome tušila, že boj nevyhrá.

„Vravela som ti týždeň dopredu, že potrebujem cestovať domov. Dala som ti vedieť v predstihu. Ako si chcel.“

„Bože, aký strašný problém,“ prevrátil očami. „Tak pôjdeš domov ďalší piatok. Keď sa vráti Blanche. Hovorila si mi o víkende. Ja nečítam tvoje myšlienky, aby som vedel, že víkendom myslíš piatok. Vygúgli si, čo znamená víkend. Sobota. Nedeľa. Odkiaľ som to mal vedieť?“

„Si neskutočný kretén. A odo mňa chceš, aby som bola fér?“

„Dávaj si pozor na ústa. Makáš najmenej zo všetkých báb. Fér by bolo, ak by si robila rovnako. Alebo viac. Nechceš si zarobiť?“

Nepovedala viac nič, iba sa natiahla za kľučkou dverí. Skôr než ich stihla otvoriť, Erik zachytil jej ruku a pritiahol ju späť. „V byte si upratala?“

„Akurát tam idem.“

„Mám to po ceste,“ povedal. „Hodím ťa tam.“

„O päť minút mi ide autobus,“ odvetila.

„Hovorím, že idem tým smerom,“ zopakoval a naštartoval motor. „Si dnes mimo? Pripadáš mi tak.“

Počas cesty sa spolu nerozprávali. Nikdy nehovorili, ak nemuseli. Eva radšej držala ústa zatvorené, hrýzla si do pery a žmolila ju medzi zubami. Len tak sa jej darilo udržať hnev voči kamarátke pod kontrolou. Pocit krivdy v nej stúpal, škrelo ju Blanchine klamstvo, až takmer Erikovi vyzradila, že nikam neodcestovala, iba sa pred ním zašíva.

Ani na dnešný seminár zo štatistiky by za normálnych okolností neprišla. Bála sa len, že ju učiteľ nepustí ku skúške, ak veľa vymešká. Už dve čiarky absencie znamenali problém, za tri bolo FX. Koniec.

Neabsolvovala.

Blanche dobre vedela, čo si môže dovoliť. Práve teraz ostávala obozretná, dôsledne dbala aj na to, aby ju Erik nikde nezazrel.

Stačilo, ak by sa prešla po parkovisku, a jej klamstvo by vyšlo na povrch. Nabetón by jej absencie strhol z honoráru.

Erikov byt sa nachádzal na okraji obytnej štvrte, takže cesta od univerzity v centre trvala len niekoľko minút. Obišiel zopár bytoviek a napokon zaparkoval na vnútornom dvore, kam sa z ulice nedalo dovidieť.

„V piatok,“ zdôraznil ešte raz, než Eva vystúpila.

„Nezvykaj si na to,“ upozornila ho.

„Správaj sa ústretovo a ja to zohľadním na tvojom zárobku. Naschvál vyrábaj problémy a taktiež to zohľadním. Takto je to fér.“

„Fér? Vygúgli si to slovo,“ odsekla vo dverách a poriadne nimi tresla.

„Kretén.“

* * *

Neznášala byt na druhom poschodí. Iba z jeho pachu jej naskakovali zimomriavky a zvieralo jej žalúdok. Čas od času počula od Blanche historky o skúsenostiach iných dievčat, ktoré balansovali na hranici zvrátenosti. Záležitosť s upoteným prasaťom bola iba slabým odvarom oproti klientovi, ktorému sa jedna baba mala vyčúrať na hlavu. Spokojne dychčal a triasol sa.

Evu v hrdle stískalo od hnusu už len pri predstave podobnej scény. Čo by mohol Erik spraviť, ak by takú nechutnosť odmietla?

Vykopnúť ju?

No a čo? Sama uvažovala, že ho pošle dočerta. V hlave mala aspoň sto scenárov, ako mu oznámi, nech s ňou viac neráta. Snáď by sa jej uľavilo.

Erik by ju sotva vykopol. Prinášala mu zárobok a nájsť nové baby nebolo jednoduché.

Nevykopol by nikoho.

Azda by jej za trest odmietol vyplatiť, čo zarobila. Také správanie sa naňho podobalo. Lenže mal by na to vôbec právo? Nikdy sa nezhodli na tom, že by mala bez výhrad súhlasiť s každým nezmyslom, ktorý si klient zaumieni. Hranice si vytýčili hneď na začiatku.

Vraj raz jedno dievča zbili. Ktovie, či je to pravda…

Pracovala ešte aj potom?

O strašidelných skúsenostiach Eva iba počúvala. Vďakabohu sa jej vyhli, a predsa ju pred novou schôdzkou zakaždým ovládal nepokoj. Nerada si priznávala svoj strach. Strach totiž znamenal, že naňho existuje dôvod. Erik predsa sľúbil, že za ňou nikdy nepošle ožratého chlapa či nejakého psychopata.

Ale…

…ako by niečo podobné mohol vopred tušiť?

Klient predsa znamená zárobok.

A Erik si ho neodplaší tým, že bude príliš vŕtať.

S každým novým stretnutím a s každým príbehom, ktorý počula od Blanche, ožívali v jej hlave strašidelné predstavy.

Nezažila veľa schôdzok, nič výnimočne odpudivé sa jej doteraz neprihodilo. Mohli jej obavy znamenať predtuchu alebo varovanie? Alebo nedostatok skúseností spôsoboval, že si realitu vykresľovala hroznejšiu, než v skutočnosti bola?

Blanche mala hrošiu kožu. Radšej zniesla utáraných klientov ako romantických. Protivila sa jej predstava, že ju bude niekto hodinu vkuse hladkať a ocucávať. Blanche nemala rada nežnosti. Realitu upoteného prasaťa ľahko nahradila myšlienkami na veci, ktoré si vďaka svojej hrošej koži mohla dovoliť. Vlastnila už auto a míňala na oblečenie, ktoré by jej mama nikdy nekúpila. Tá mama, čo verila, že Blanche pracuje ako hosteska.

Bola to naozaj Eva, kto mal právo ju súdiť?

Koniec ukážky