Povesť o Turovi

Dávno to bolo, tak že to už ľudia ani nepamätajú, bol raz jeden kniaho,[1] ktorý mal jediného syna. Otec menoval sa Nito bánom, a jeho syn Turom, lebo v tých časoch, keď za ľudí nehanbili sa bohovia spásy, ľudia ešte radi mali a radi nosili božské mená.

Nito, alebo ako ho národ — iste pre jeho velikú otcovskú dobrotu — nazýval, Nianko bán, býval na peknom zámku, ktorý jeho drievny, tiež Nitom menovaný pradedo vystavil bol na vysokej, z vôd strmo čumiacej skale, na nejžto predtým mohutná socha Svorboha stávala; dľa tohto, naším ľudom v drievnej starobylosti vôbec Tatom abo Nitom zvaného belboha, i kopec jeho soche posvätný, nazývaný bol Nit-horou.

Nito bán nebol bohatý, ako iní kniahovia, ale tým majúcejší bol jeho ľud; on nedržal na kadejaké panské zbytky a parády, ale tým viac dal na sväté príkazy bohov spásy, na zákon a knihu vedy, a najviac dal na pravdu, dobré mravy a šľachetnosť duše; a Nito bán nenútil tisíce svojich poddaných k ustavičnému vojovaniu, lebo, ač bol statným bohatýrom, predsa po válke a koristi nebažil; ale keď vlasti zahrozilo nebezpečie, on prvý stal si v šík, a na vytasenie krvavého meča celý národ državia uchopil sa zbrane a ochotne pospiechal pod víťazné zástavy Nito bána.

Nito bán i svojho jediného syna Tura veľmi jednoducho, ale múdre a dobre vychovával; vyučil ho čiaram písma, aby, keď raz bude kniahom, tiež rozumel knihám vedy a zákona; vyučil ho umstvám toho času bežným; vyučil bohatýrskym zručnosťam a cnosťam, a čo hlavná vec, navykol ho ku skromnosti a pokore, ktoré vlastnosti mladému kniahovičovi Turovi všade rýchle naklonily ľudské duše a srdcia.

Koniec ukážky