Date: 2013-11-30T23:00:00+00:00
Description: Životný príbeh hlavnej hrdinky Marisie, ktorá sa po smrti matky rozhodla vrátiť z Viedne na Slovensko a pracuje ako zdravotná sestra, jej spomienky na matkino umieranie a začleňovanie do rodiny partnera. Každodenný, banálny život sa strieda s výnimočnými životnými situáciami, pričom každodennosť víťazí. Marisia sa stretáva s nájdeným nevlastným bratom, o ktorom dovtedy nevedela. Hlavným motívom rozprávania sú rodinné väzby, pôvodné aj novo utvorené, úzke aj formálne, ich dôležitosť i zbytočnosť.
Publisher: Marenčin PT

Svetlana Žuchová

Obrazy zo života M

Tchovimu

„One life. Live it well.“

Holmes Place Praha

Kniha vyšla s finančnou podporou Ministerstva kultúry SR

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Svetlana Žuchová 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Pavlína Morháčová, 2013

Design © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Viktor Suchý

380. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-184-3 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-317-5 (ePub)

Nočná práca

V nemocnici sa nespí a nebdie podľa slnka. Tak, ako sa v nemocnici v noci nespí, smie sa v nemocnici spať cez deň. Nikto sa nečuduje, keď poviem, že si na chvíľu ľahnem. Všetci si na chvíľu líhame. Zavriem dvere a zhasnem svetlo. Nie sú ešte ani štyri hodiny, ale vonku je zamračené, a tak je skoro tma. Prikryjem gauč bielou dekou, ktorou sa prikrývam len ja. Na gauč si líha ktokoľvek, kto si na chvíľu ľahne, alebo kto tu v noci spí. Nedbáme na to a spávame v spoločných perinách, ktoré sú teraz zrolované v odkladacom priestore pod gaučom. Spávam bez vankúša, ale vankúš si niekedy kladiem za chrbát, keď na gauči čítam a chrbtom sa opieram o stenu. Vtedy si vankúš vložím za chrbát a niekedy z neho cítim vône iných ľudí. Keď si niekedy večer líham na tento gauč do erárnych perín, nedbám na stopy, ktoré na nich zanechali kolegovia. Som vždy veľmi unavená a ľahla by som si kamkoľvek. Ako pri dlhých cestách autobusmi medzinárodných liniek, keď si niektorí cestujúci líhajú do uličiek medzi sedadlami. Alebo na letisku, keď ľudia vyčerpaní časovými posunmi a suchým vzduchom na palubách lietadiel polihujú na podlahe odletových hál. Ospalosť je niekedy taká nástojčivá, že ľudia odložia hygienické návyky a ľahnú si, kdekoľvek je práve miesto.

Časom som sa ale predsa len naučila niekoľko pravidiel. Na rozdiel od interkontinentálneho letu nie je nočná služba výnimočná situácia. Keď nás bolo na oddelení málo, slúžili sme aj každý tretí deň. V prvých službách som sa správala ako pes, ktorý si ľahne kdekoľvek. Vraj skôr, ako si pes ľahne, niekoľkokrát sa otočí. Vraj je to pozostatok z čias v stepi, keď si musel pred ľahnutím pripraviť miesto vo vysokej tráve. V prvých službách som na podlahu miestnosti rozprestrela spací vak a ľahla si naň prikrytá dekou. Niekedy som si líhala oblečená, aby som nestrácala čas, ak v noci zazvoní telefón. Ráno som ležovisko neodkladala, aby som si naň mohla líhať aj cez deň. Nesprchovala som sa, len som si nad umývadlom na ženských záchodoch umyla zuby a opláchla tvár. Som zvyknutá si často umývať vlasy a v deň po službe som sa cítila špinavá. Neumyté vlasy boli na pohmat nepoddajné. Pani upratovačka, ktorá nám každé ráno chodí utierať dlážku, zrolovala môj spací vak aj s dekou do kúta miestnosti a zospodu bolo na čiernom umelom materiáli vidieť prach a vlasy zo zeme. Zdvihla šálku s nedopitým čajom, ktorá bola ešte od večera na zemi pri mojom ležovisku, a postavila ju aj so zvyškom studeného čaju a čajovým vrecúškom na stôl. Čajové vrecúško z čaju nikdy nevyberám, aby bol silnejší. Hoci ma ľudia upozorňujú, že do čaju sa potom vylúhujú aj triesloviny, vyskúšala som, že zelený čaj je povzbudzujúcejší, ak v ňom vrecúško ostane.

Keď som takto slúžila aj niekoľkokrát do týždňa, bola som každý deň buď po službe alebo pred ňou. Buď špinavá a nevyspatá, alebo opatrná, aby som sa dobre vyspala na zajtrajšok. Všetko som plánovala podľa toho, či slúžim, budem po službe, alebo pred službou.

Preto som si stanovila pravidlá, aby sa zo služieb stala súčasť života a nenarúšali tok času. Z nepravidelnosti sa musela stať súčasť vzorky. Vybavila som si, že v službe môžem spávať v miestnosti s gaučom. Vždy ma prekvapovalo, že aj psy chápu, že ležať na vyvýšenom mieste je lepšie ako ležať na zemi. Psom by to predsa mohlo byť jedno, sú zvyknuté líhať si na trávu stepí. Psy predsa prirodzene nesedia na stoličkách a nekladú veci na stôl, ich život sa odohráva na zemi. A predsa aj pes, ktorý žije v byte, uprednostňuje ležanie v kresle alebo na gauči. Hoci má na zemi mäkké ležovisko, aj pes chápe, že lepšie je ležať na vyvýšenom mieste ako v pelechu na zemi. Vraj je to pradávny biologický archetyp, že vyššie je lepšie ako nižšie. Preto som si vybavila, že slúžiť smiem v miestnosti, v ktorej je posteľ. Hoci spací vak bol mäkký a teplý, vstávať z postele je menej únavné ako vstávať zo zeme.

Druhé pravidlo, ktoré starostlivo dodržiavam, je každodenné sprchovanie. Ráno si radšej privstanem, hoci v službe sa niekedy počíta každá minúta spánku. Napriek tomu sa radšej budím o chvíľu skôr, vezmem telefón i uterák a odomknem sprchy, ktoré sú na chodbe. Z miestnosti, v ktorej spím, prechádzam chodbou len v teplákoch a bosá a niekedy stretnem kolegov, ktorí ráno prichádzajú do práce. Ale v nemocnici sa tomu nikto nečuduje. Sme zvyknutí vidieť sa s odtlačkom vankúša na líci alebo v bielych papučiach na bosých nohách. V sprche za sebou zamknem, lebo sprchy slúžia všetkým, ktorí ráno vstávajú po službe. Osprchujem sa ako každý deň. Dbám na to, aby som žiadny úkon nevynechala a celý deň mi potom nechýbal. Oholím si nohy, umyjem vlasy šampónom aj kondicionérom, usuším sa a použijem deodorant. Zvykla som si nosiť do služby šaty na prezlečenie. To je ďalšia vec. Do služieb chodím v nohaviciach, ktoré sa dajú v noci rýchlo obliecť, ale po službe si niekedy oblečiem pančuchy a sukňu. Začína sa nový deň, som osprchovaná a mám na sebe nové oblečenie. Nemaľujem sa, ale keby som sa maľovala, urobila by som tak.

Dodržiavanie týchto pravidiel mi veľmi pomohlo. Uvedomila som si, že sú prvoradé a treba na ne starostlivo dbať. Niekedy, keď je služba zlá a takmer celú noc nespím, zvažujem, že sa ráno neosprchujem. Predsa sa však vždy prinútim a venujem chvíľu rannému rituálu. Doteraz som mala šťastie, a kým som v sprche, telefón nikdy nezvonil. Telefón musím mať v službe vždy so sebou a za každých okolností ho musím zdvihnúť. Pri sprchovaní sa vždy ponáhľam a odhadujem, v ktorej chvíli by bolo zvonenie telefónu najhoršie. Najhoršie by bolo, keby telefón zazvonil, keď mám na vlasoch šampón, lebo s penou na hlave by som nemohla zo sprchy vybehnúť. Doteraz sa to však nikdy nestalo, vždy som mala dosť času spláchnuť z tela a vlasov penu, vysušiť sa, ba aj obliecť. To však neznamená, že sa to raz nestane a nebudem musieť improvizovať. Kúpila som si aj malý fén, aby som si vlasy mohla vysušiť. S mokrými vlasmi som už raz utekala na ambulanciu, ale to až tak neprekáža. V nemocnici je teplo, kúrenie je pustené na najvyšší stupeň.

V službách som dlho nemohla vôbec jesť. Nočné služby sú najlepšia redukčná diéta. Po službe som vždy schudla aspoň o kilo. Na druhý deň sa mi však krútila hlava a bola som ospalá nielen z nedostatku spánku, ale aj z hladu. Keď som vstala od stola, zahmlilo sa mi pred očami a musela som sa rýchlo predkloniť, aby som získala rovnováhu. Keď som predsa len jedla, bolo to najmä pečivo, niekedy rožky, niekedy lekvárové taštičky alebo buchty balené po šiestich. Jedla som v čudných časoch, ktoré neboli určené na jedlo, niekedy aj v noci, keď ma zobudilo zvonenie telefónu. Obliekla som sa a skôr, ako som odbehla na ambulanciu, som si odhryzla z koláča. Potom som začala dbať na to, aby som obedovala, olovrantovala a večerala. Napomínam sa, aby som v čase obeda pred službou šla aspoň do jedálne na teplé jedlo a večer si niekedy objednám pizzu. Keď má Oto čas, príde za mnou a prinesie jedlo z čínskeho bufetu. Prinesie aj fľašu vody, aby som okrem zeleného čaju pila aj iné tekutiny. Mám na stole fľašu minerálky a pripomínam si, že musím dodržiavať pitný režim.

Tieto pravidlá starostlivo dodržiavam ako starnúci človek, ktorý ide každé popoludnie na zdravotnú prechádzku. Dôležité je ísť bez ohľadu na počasie, podľa hesla, že niet zlého počasia, existuje len zlé oblečenie. V daždi si treba vziať dáždnik a v zime ušianku, dôležité je ísť. Keď mama žila sama, zapísala sa na univerzitu tretieho veku a na prednášky chodila aj vtedy, keď ju téma práve nezaujímala. Stačí si raz o niečo dlhšie poležať, a z výnimky sa stane zhubné pravidlo.

Dlho som mala aj pravidlo, že nespím cez deň. Cez deň sa bdie a v noci sa spí, ináč človek nevie, či má spať alebo bdieť. Po celonočnej ceste autobusom je lepšie byť celý deň ako mátoha a vyčkať do večera. Toto pravidlo som ale v dlhých víkendových službách opustila. V nemocnici sa nebdie a nespí podľa slnka, a keď som sa ani nasledujúcu noc nemohla vyspať, naučila som sa líhať si aj cez deň. Vo víkendovej službe treba využiť na spánok každú chvíľu. Zavrieť dvere, zhasnúť svetlo, telefón položiť k hlave a na chvíľu si ľahnúť.

Takto sa nočné služby aj dni po službách začlenili do každodennosti. Stali sa súčasťou tkaniny. Tkanina je síce občas na pohmat drsná, ale aspoň v nej nie sú diery a uzly. Čomu sa však vyhnúť nedá, je únava. Aj únava je súčasťou bežného života a tak, ako vraj Eskimáci majú mnohé slová na pomenovanie rôznych druhov bielej, naučila som sa rozlišovať rôzne formy únavy. Nie len únavu z telesnej námahy a únavu z rozmýšľania. Únava je niekedy skôr telesný pocit. Potia sa mi dlane a cítim, ako mi bije srdce. Aj keď sa ráno osprchujem a prezlečiem do čistého, cítim sa špinavá a niekedy ma bolia svaly aj koža. Niekedy som unavená tým spôsobom, že ma pri pohľade do strán bolia okohybné svaly. Niekedy sa únava prejavuje neutíšiteľným hladom, niekedy mám pocit, akoby som mala v žalúdku piesok. Niekedy sa nesústredím, ale niekedy sa mi od únavy naopak premýšľa ľahko. Niekedy podupávam nohou, chodím z miesta na miesto, niekedy mi všetko prekáža a všetko ma dráždi. Cestou na zastávku autobusu mi prekážajú ľudia, ktorí celkom každodenne kráčajú predo mnou. Nikto sa mi nepletie pod nohy, mám okolo seba dosť miesta, môžem zrýchliť krok. Napriek tomu by som najradšej do každého narážala a odstrkovala každého z cesty. Hreším a používam silné slová. Najlepšia je únava, ktorá je ako neprekonateľná ospalosť. Teda táto únava je najlepšia, keď mám možnosť spať. Trvalo mi dlho, kým som objavila jednoduchú zákonitosť, že na hlad je najlepšie jedlo a na únavu spánok. Dlho som sa snažila zaháňať únavu pohybom, sústredením, jedlom alebo kávou. Chvíľu fungoval zelený čaj. Potom som zistila, že spánok je proti únave najúčinnejší prostriedok. Takáto únava je na nočných službách to najkrajšie. Skoro by som povedala, že okrem peňazí slúžim nočné služby predovšetkým pre túto únavu. Keď si potom konečne ľahnem, zavriem oči a jediné, na čom záleží, je spánok. Všetko ostatné zmizne, nič nie je dôležité. Hádam by som zaspala, aj keby okolo mňa horelo, hoci – samozrejme – nikdy nehorí.

Okrem únavy je na nočných službách príjemná intimita, ktorá sa spája s nočnou prácou. Väčšmi ju cítim v zime, keď sa skoro stmieva. V lete na ňu treba čakať do zotmenia, ale potom je rovnaká. Na oddeleniach sa rozsvieti, ale chodby nemocnice sú tmavé. Väčšinu dvier zamknú a všade sa dá dostať len s kľúčom. V niektorých miestnostiach je ticho pustené rádio a na počítačoch sa niekedy pozerajú filmy. Každý máme svoje úlohy, ktoré plníme v súhre výrobnej linky, kde každý pozná svoj drobný pohyb, ale reťazením pohybov vzniká pekný výrobok. Dovidenia, zdravíme sa navzájom, lebo vieme, že sa v tú noc ešte uvidíme.

Niektorí veria povere, že zaželať si pokojnú službu prináša smolu a prácu v noci. Nič vám nebudem priať, hovoria niektorí so vševedúcim úsmevom. Niekedy si pripomenieme, že je spln, námraza, štátny sviatok. Všetko môže ovplyvniť, koľkokrát sa v noci stretneme, hoci každá nočná služba je ako lotéria a nedá sa predvídať.

Som ranný typ. Škovránok, nie sova. Kým som neslúžila, vstávala som svieža skoro ráno. Budievala som sa s očakávaním, v podstate s radosťou z nového dňa. Málokedy som potrebovala budík. Pravdaže sa mi občas nechcelo vstávať, ale ľahko som sa prekonala a nočná ospalosť sa rýchlo rozplynula v denných činnostiach. Keď teraz niekoľko dní neslúžim, postupne sa vrátim k svojmu prirodzenému rytmu. Oto je, naopak, nočný vták, typická sova. Líha si nadránom a ráno by spal až do poludnia. Ale moja citlivosť na dennú dobu sa nočnými službami celkom zotrela. Vždy som spávala dobre, nespavosť som nepoznala. A teraz zaspím kedykoľvek, v medzerách medzi úlohami a činnosťami. Spánok je prestávka v bdení, bdenie je prestávka v spánku. Budievam sa v rôznych denných dobách, vo svetle aj v tme. Niekedy si aj cez deň v práci na chvíľu ľahnem. Zavriem dvere, zhasnem svetlo a gauč prikryjem bielou dekou, pretože cez deň som citlivejšia a chcem ležať na svojom. Ľahnem si oblečená a v priebehu chvíľky spím. Mám talent na spánok. Niekedy sa mi okamžite sníva živý sen. Môj mozog musí doháňať tvrdý spánok, spím teda intenzívne. Potom sa budím na zvonenie telefónu, alebo na klopanie na dvere, keď ma kolegyňa upozorňuje, že je čas vrátiť sa do práce. Budím sa rýchlo a niekedy hneď neviem, kde som. Spávam v rôznych miestnostiach, s rôzne usporiadaným nábytkom a pri rôznych príležitostiach a chvíľu trvá, kým sa zorientujem. Obúvam sa, češem a pozerám do zrkadla. Niekedy mám na tvári odtlačenú prikrývku, na ktorej som ležala. Na prvý pohľad je vidieť, že som spala. Odtlačky ostávajú na tvári dlho, nedajú sa zmyť. Podávam komusi ruku a niečo hovorím, kým mám na lícach odtlačky prikrývky. Kolegyňa sa na mňa sprisahanecky usmieva a potichu sa ma pýta, či mi má urobiť kávu. Verí na vitamíny a pýta sa, či nechcem béčko alebo horčík. Vždy jej poviem, že radšej kokaín. Je to taký náš vtip.

V nočných službách a v dňoch po nich zaniká rozdiel medzi ránom a večerom. Až keď niekoľko dní neslúžim, začnem znovu objavovať vlastnosti každej časti dňa. Dokonca si ich teraz všímam väčšmi ako predtým, keď boli samozrejmé. Dokážem si uvedomovať atmosféru rán, ktorá sa vlieva do predpoludnia a vrcholí poludním. Vnímam, ako deň popoludní klesá k dlhej cieľovej rovine, keď sa väčšina ľudí vracia domov z práce. A ako sa mení sila svetla a tma spomaľuje svet. Kedysi tma svet zrýchľovala. V tme často pôsobil alkohol a nikotín, v tme sa uzatvárali najdôležitejšie zmluvy, najrýchlejšie sme kráčali z miesta na miesto, aby sme do svitania všetko stihli. Teraz sa usilujem všetko stihnúť do zotmenia, lebo si cením večery, keď si smiem po zotmení ľahnúť. Niekedy ležím a nechcem spať, aby som si vychutnala večer a noc. V mojej mysli sa večer mení na noc o desiatej. Väčšinou sa snažím bdieť, ale zaspím a noc zmeškám. Oto si líha až oveľa neskôr. Niekedy sa zobudím, keď vyjde z kúpeľne a zoblieka sa pri posteli. Pozriem sa na mobil, ktorý si na noc nechávam na nočnom stolíku, a vidím, že sú dve hodiny ráno. Niekedy mám chuť vstať a tváriť sa, že je už deň. Ale naučila som sa vážiť si spánok a väčšinou hneď zase zaspím. To je ďalšia vec, ktorú mám na nočných službách rada. Naučila som sa všímať si členenie dňa. Rovnako, ako ma moja záhrada na balkóne učí všímať si opäť ročné obdobia. Lebo najväčšiu radosť mi toto leto robí moja zeleninová záhrada.

Pohyb

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Nočná práca

Pohyb