Rónán Hession

Panenka

Originally published in English as Panenka in 2021 by Bluemoose Books Ltd

Copyright © Rónán Hession 2021

This edition published by arrangement

with Bluemoose Books in conjunction

with their duly appointed agent Agence Deborah Druba,

Paris, France

All rights reserved

Translation © Ema Mojžišová Číčelová, 2022

Design & Layout © Marek Kianička, 2022

Slovak edition © Artforum, 2022

Font face: PT Sans & PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Knihu s láskou venujem synom Thomasovi a Jacobovi.

Panenka: Vo futbalovej terminológii technika pokutového kopu, pri ktorej hráč kopne loptu do stredu bránky rátajúc s tým, že súperov brankár sa predčasne hodí do jednej zo strán bránky.

Kapitola 1

Panenka

Volal sa Joseph, ale už roky ho všetci oslovovali Panenka, menom, ktoré bolo jeho kliatbou a jeho osudom.

Posledných pár mesiacov sa ho záchvaty migrény zmocňovali takmer každú noc, bolesť hlavy rástla ako vlna uprostred Atlantického oceánu a čerila hladinu jeho snov, až sa zlomila a vytrhla ho zo spánku. Akoby mal tvár zovretú zverákom. Bolesť začínala v kostiach, šírila sa od vrásky medzi obočím, obiehala okolo pulzujúcich očí a smerovala k sánke stuhnutej od napätia. Nazval ju Železná maska. S dlaňami pritisnutými k lícam zvykol bežať do kúpeľne, aby si tvár oprel o tvrdú, chladnú stenu vane, no len sotva tým uľavil nervom vysielajúcim poplašné signály.

Vlastným tempom a podľa vlastných pravidiel sa Železná maska nakoniec rozplynula, dovolila odznieť posledným vlnkám bolesti a vrátiť Panenku do pustého bezčasia kdesi medzi neskorou nocou a skorým ránom. Vyčerpane sa zdvihol zo zeme, nohy roztrasené a takmer neschopné udržať jeho váhu, a dokrivkal späť k posteli, dychtivo mysliac na tých pár hodín spánku, ktoré mu ešte zostávali. Keď sa perinou prikrýval až po bradu, ktorá neniesla stopy modrín ani jaziev či iné známky nemého násilia, čo na ňom bolo páchané, mysľou mu prebleskovalo: Bolo to tentoraz horšie alebo rovnaké ako naposledy? Šírila sa bolesť ďalej alebo ostávala na mieste? Naučil sa však tieto otázky nevnímať: Železná maska bola dokonale nepochopiteľná a nedalo sa s ňou vyjednávať.

Kým Panenka počas jedného z bezútešných rán, na ktoré už bol zvyknutý, ležal na boku uprostred perín, jeho vnuk Arthur otvoril dvere spálne a vyštveral sa k nemu do postele. Bol veľmi ľahký, Panenku nevyduril z polohy v priehlbine matraca, dieťa sa mohlo usalašiť v dôverne známej pozícii, chrbtom pritisnuté k starému otcovi, a zohriať sa. Arthur často citoval Panenkove vyjadrenia o tom, aký pôžitok mu spôsobujú vnukove ranné návštevy, aby sa ubránil proti matkiným námietkam – život medzi dospelými nabrúsi argumentačné schopnosti sedemročného dieťaťa na nadprirodzenú úroveň.

Keď našla synovu posteľ rozhádzanú a prázdnu, zavolala Marie-Thérèse smerom k Panenkovej izbe: „Máš ešte päť minút, Arthur.“

„Nudím sa,“ zamrmlal Arthur do stropu, keď zišla jeho matka dole schodmi a stratila sa z dosluchu. Otočil sa k Panenkovi a zobudil ho štuchancom do boku. „Starký – môžem si dnes obliecť teplákovú súpravu?“

„Dobré ráno, kamoš,“ odpovedal Panenka, ani sa nepohol a neotvoril oči.

„Všetci chodia v teplákoch. Prečo musia deti nosiť školské uniformy s kravatami? To nie je správne oblečenie.“

„Teplákové súpravy sú dovolené len v utorky a štvrtky.“

„Ale ty ich bez problémov nosíš aj inokedy.“ Arthur sa oprel o lakeť a za bradu si obrátil Panenkovu tvár k sebe.

„Nemať problémy nie je to isté, ako byť dobrý,“ povedal Panenka.

„Teda si musím dať kravatu?“

„Kravatu nie. Úplný súhlas. Nevidím dôvod, prečo by si mal nosiť kravaty. Dokonca je čudné, keď ich nosia dospelí.“

„Mama,“ zaburácal Arthur, „dnes si nedám kravatu. Starký vraví, že nemusím.“

„Nekrič!“ zavolala zdola Marie-Thérèse, cinkajúc lyžicami a hrkotajúc miskami. „Keď sa chceš so mnou rozprávať, príď sem.“

„Stlač posunutie budíka,“ poprosil Arthur.

Panenka dlaňou zatlačil vnukovi na temeno hlavy a obaja ostali ležať chrbtom k sebe ďalších päť minút. Arthur sa opäť ponoril do bezstarostného spánku dieťaťa, Panenka sa snažil vytriezvieť z intenzity prežitej noci.

Zo skrine v Arthurovej izbe vytiahol školskú uniformu, elastickú kravatu hodil späť do poličky. Šaty rozložil na posteľ. Na košeli pozapínal všetky gombíky okrem vrchných dvoch, aby mal Arthur na čom trénovať – za každý úspešný pokus získal hviezdičku v tabuľke domácich prác.

Panenka vzal Arthura na koňa a dole schodmi do kuchyne, tam stála Marie-Thérèse v čerstvo vyžehlenom bezpohlavne pôsobiacom nohavicovom kostýme. Menovka na klope bola primalá, a tak sa na ňu zmestilo iba „Manažér v zácviku: Marie“. Nedávno ju v supermarkete, kde pracovala už niekoľko rokov, povýšili z pokladníčky na manažérsku pozíciu, o ktorú sa uchádzala na šéfovo odporúčanie. Nové postavenie predstavovalo o niečo viac peňazí, ale stratila príplatky za šichty, nadčasy a tiež kamarátstvo so ženami za kasou, kde robila predtým. A medzi chlapmi zo skladu sa jej zatiaľ presadiť nedarilo. V ich chladnej spolupráci bolo čosi jemne arogantné a ona pri každej kontrole cítila ako prievan na pleciach ich nevraživosť. Úzkosť však držala na uzde a svoje manažérske zručnosti dokazovala perfekcionizmom. Bola naučená, že „dobrý obchod tkvie v detailoch“, a puntičkársky trvala na vysokých štandardoch, hoci vedela, že si za to poza chrbát vyslúži prívlastok suka. Ako si nezriedka pripomínala, toto všetko je súčasťou procesu. Posúvala sa ďalej a opäť brala svoj život do vlastných rúk. Drobná lysinka alopécie za ľavým uchom jej však začínala robiť starosti. Teraz sa ešte dala skrývať, ale ak by sa fliačik zväčšil, určite by odhalil nedostatok sebadôvery svojej majiteľky. Alebo by – čo bolo horšie – zaň vyfasovala ďalšiu škaredú prezývku.

„Páči sa, Arthur. Nezababri si uniformu,“ vravela, podávajúc synovi misku ovsenej kaše s medom. „Dnes pôjdeme do školy skôr – musím na rannej šichte stihnúť vykládku tovaru.“

„Nerob si starosti,“ povedal Panenka. „Dnes začínam neskôr, môžem pred robotou hodiť malého do školy. Tuším sa ešte len prebúdza.“

Arthur sa chúlil v tulivaku a sledoval rozprávku, miska s jedlom mu balansovala na mäkkom bruchu. Ruku mal položenú na ovládači, hlasitosť vypeckoval, aby prehlušil klábosenie dospelých.

„Ako sa dnes máš?“ spýtala sa Marie-Thérèse, bozkávajúc otca na čelo. „V noci som ťa počula chodiť po dome. Je všetko v poriadku?“

„To len tie migrény. Pôjdem sa dať vyšetriť. Teraz sa už cítim fajn, akoby sa nič nestalo. Raňajkovala si?“

„Mám v taške banán. Už bežím – musím do práce doraziť skôr, všetko skontrolovať.“

„A to nemôže spraviť niekto z chlapov?“

„Mohol by, ale ak by spravil chybu, šlo by to z môjho vrecka. Maj sa.“ Marie-Thérèse sa sklonila a dala pusu Arthurovi ponorenému do diania na obrazovke. „Poslúchaj starkého, zlato,“ povedala. Arthur jej položil dlaň na šiju a pritiahol si ju k sebe, aby ju sám pobozkal. Mal radšej suché pusy – vlhké si vždy zotieral rukávom.

Panenka sedel nad kávou a ovsenou kašou, spoly sledujúc Arthurove rozprávky. Líca aj čelo mal v poriadku, bez známok bolesti. Doktorovi, ktorého Panenka poznal už roky, teda odkedy skončila jeho futbalová kariéra, svoj stav popísal ako tvárové migrény. Boli približne v rovnakom veku a Panenka nebol lekárovým prvým pacientom, čo zľahčoval vlastné zdravotné problémy. Ako ich deti rástli, často počas preventívnych prehliadok nenútene konverzovali, vychutnávali si ten typ vtipov, čo si muži rozprávajú v súkromí. Doktora migrény znepokojili, ale nepovedal nič viac, len to, že bolesti hlavy by nemal pociťovať ako železnú masku a že bude potrebná magnetická rezonancia. Buď môže Panenka počkať deväť mesiacov alebo sa dať vyšetriť v súkromnej ambulancii, ak na to má. Panenka vyhlásil, že sa nikam neponáhľa a že mu nevadí čakať, hanbil sa pred starým známym rozprávať o finančných záležitostiach.

„Niečo ti poviem,“ navrhol lekár. „Istý doktor Wolf k nám do nemocnice príde na sériu krátkych rezidenčných pobytov. Je primárom neurochirurgického oddelenia v Portugalsku. Odborník na mužov v strednom veku, čo fandia podpriemerným futbalovým tímom. Môžem sa pokúsit vybaviť ti uňho sedenie. Ide o vzdelávací projekt, takže s ním bude aj atestujúci lekár – nejaký chirurg, ktorý sa od neho bude učiť. To by nevadilo?“

„Bolo by to súkromné alebo verejné?“

„Ani jedno, ani druhé. Bude to úplne neoficiálne. Ide o študijnú konzultáciu, takže sa neplatí. Ale vedz, že sa staneš súčasťou vzdelávacieho procesu. Úprimne, vravím ti to len preto, že sa poznáme už veľa rokov a myslím si, že by stálo za pokus nechať sa vyšetriť čo najskôr. Nechcem ťa strašiť, ale podľa mňa by sa na teba mal pozrieť niekto skúsený. Možno o nič nejde, no verdikt doktora Wolfa zaváži väčšmi, než čo si myslím ja. Dohodnutí?“ spýtal sa.

„Prečo nie.“

Nasledujúci týždeň ho objednali na magnetickú rezonanciu. Panenka si v práci vybavil voľno, aby mohol ísť do nemocnice sám. Hotový bol skoro, takže domov dorazil v tradičnom čase a mohol sa navečerať s Marie-Thérèse a Arthurom. Nepovedal im nič o vyšetrení či o panickom záchvate, ktorý dostal v MRI skeneri, ani o dlhom rozhovore s mladým rádiológom, ktorý ho presviedčal, nech to skúsi opäť, a už vôbec nie o pocite poslušnej odovzdanosti, úplnej bezmocnosti a samoty, ktoré cítil, keď ho do prístroja poslali druhýkrát. Očakával, že snímky rovno vytlačia, ako keď sa človek fotí v kabínke na cestovný pas, a hneď mu povedia, čo na nich vidia. Ale skeny sa museli odovzdať doktorovi Wolfovi a doktorke Nunesovej. Až po štyroch týždňoch zavolali Panenkovi z kancelárie doktora Wolfa a pozvali ho na ranný termín do ambulancie.

Panenka nabral posledných pár hrudiek kaše na lyžicu a dojedol.

„Už je čas, Arthur. Choď si umyť zuby, kým nebude neskoro. Vyrážame o tristo sekúnd.“

„Takže päť minút,“ povedal Arthur a ani sa nepohol. Bol zvyknutý na starkého prefíkané triky, ktorými ho nútil trénovať počty.

Kráčali časťou mesta, kde Panenka býval už mnoho rokov, územím nazývaným Predpeklie. Žila tam zmes tulákov, sezónnych robotníkov a komunít z okraja spoločnosti; najmä ľudia závislí od miestnych inštitúcií. Za posledné roky chceli túto štvrť už niekoľkokrát zbúrať – teda plánovali urbánny rozvoj, ako sa hovorí –, ale vždy sa našla nová populácia nechcených ľudí, ktorých bolo treba niekam umiestniť, a na to bolo podľa mestských orgánov vhodné zrovna Predpeklie. Štvrť pripomínala nepoužívanú izbu zapratanú problémami. Predpokladalo sa, že ich ktosi vyrieši neskôr alebo že upadnú do zabudnutia. Chodníky sa rozpadali, pokazené pouličné osvetlenie ostávalo najdlhšie neopravené, ľudia si namiesto záclon do okien vešali posteľné obliečky, dospelí chlapi spali po štyroch na poschodových posteliach. Čo na tom záleží. Bola to lacná štvrť, odkiaľ sa dalo pešo dostať skoro kamkoľvek. Panenkovi sa vždy páčila neviditeľnosť života v Predpeklí plnom ľudí odinakiaľ, priveľmi zaneprázdnených vlastnými pochybnými životmi na to, aby si ho všímali.

Kráčali ku škole, Panenka mal cez plece prehodenú Arthurovu aktovku, ťažšiu, než očakával. Ukrývala plastovú krabičku so „školským bizmutom“, futuristicky pôsobiacim sivasto-strieborným kameňom z prírodopisnej triedy. Za odmenu ho na víkend zverili do Arthurovej opatery, lebo napísal druhý najlepší kvíz z triedy. Nikdy ho ani len nevytiahol z tašky.

„Starký – čo je to plastická chirurgia?“ spýtal sa Arthur, kým čakali na prechode pre chodcov, zmačkanú plechovku ležiacu na zemi odkopol doprostred cesty.

„To je, keď si dá človek operovať kožu, aby vyzeral mladší. Vyhladí mu to vrásky.“

„Aha.“

„Prečo? Čo si si myslel, že to je?“

„Neviem. Taká akože operácia.“

„Poď, máme zeleného panáčika.“

„Mama vraví, že niektorí ľudia sú od plastickej chirurgie závislí.“

„Nerozprávaj, keď prechádzame cez cestu. Počkaj, kým budeme na opačnom chodníku. A nezabúdaj – obidve strany.“

„Však to robím.“

„Ale nebuď ako maják, čo len krúti hlavou sem a tam. Sústreď sa.“

Na druhej strane cesty sa pridali ku kŕdľu detí, čo sa držali za ruky s dospelými a kráčali rovnakým smerom.

„Dávajú si futbalisti robiť plastickú chirurgiu?“

„Za mojich čias si nedávali. Ale dnes už hráči vyzerajú ako popové hviezdy, tak sa to možno zmenilo. Ja som sa viac obával operácie kolien a členkov.“

„Teba niekedy operovali?“

„Niekoľkokrát, nanešťastie.“

„Čo bolo najhoršie?“

„Raz som si zlomil nohu a potom mi ju museli lámať druhýkrát, lebo nezrástla správne.“

„Fuj.“

Keď dorazili k bráne školy, Arthur si vzal od starého otca aktovku a zrýchlil, aby dobehol hlúčik chlapcov, čo sa tiesnili pri sebe a o niečom vášnivo diskutovali ako makléri z Wall Street. Pred pár týždňami potichu vysvetlil Panenkovi, že pusy na rozlúčku sú prípustné doma, ale nie na verejnosti. Dokonca aj objatia či daj-na-to boli nateraz pozastavené a čakalo sa na ich podrobné posúdenie. Arthur si porovnával výšku s chlapcom, ktorého už Panenka zazrel na jednej z narodeninových osláv. Vyzeral čistejšie a modernejšie, stojac vedľa svojho kamaráta. Mal štýlový účes, nielen vlasy na ježka. Na topánkach nemal rozstrapkané šnúrky. Sveter mu padol akurát a nebol priúzky. Chlapec vedľa Artura pôsobil oproti nemu akoby nedokončene, ani jeden z nich si to však nevšímal, nezáležalo im na tom. Arthurov zovňajšok si mohli na vrub pripísať Marie-Thérèse a jej nedocenená pozornosť k maličkostiam. V hlave dokázala držať všetko. A to popri novej práci a tisíc a jednej ďalšej veci, ktoré by mala byť dvadsaťosemročná matka schopná vtesnať si do života.

Zazvonilo a deti sa s krikom rozbehli do svojich radov, rodičia prerušili spoločenské konverzácie a trúsili sa späť do áut: najmä matky, zopár otcov a, najpokojnejší zo všetkých, vypomáhajúci starí rodičia. V päťdesiatke bol Panenka mladým starým otcom a bol v tom dobrý – lepšie povedané, bavilo ho to. Ich vnukovsko-starootcovský vzťah bol akýmsi hravým spôsobom pretočený naruby. Rytmus udávalo dieťa. Arthur vyberal témy a stanovoval tempo rozhovorov, ktoré vždy viedli k tomu, že si nakoniec zodpovedal otázky vlastným spôsobom. Mal v sebe akúsi nevinnú istotu, akoby na veci neprichádzal, ale spomínal si na dávno stratené vedomosti svojej predošlej existencie. Postupoval metodicky, využíval áno/nie otázky, aby zanalyzoval všetky nezrovnalosti a neprávosti sveta. A v tom celom bol Panenka iba jeho poskokom – tým „prečo?“ v jeho „vieš prečo?“ vtipoch, tiež klaunom, pripomienkovým kalendárom, absurdistom, hlúpym zajkom, ktorému mohol Arthur všetko vysvetliť. Nikto nikdy nepotrebuje terapiu, aby sa vyrozprával z komplikovaného vzťahu so starými rodičmi. Je to láska bez rizika. Keby len vyzerali ostatné Panenkove vzťahy tak isto! A možno mohli. Ale už bolo neskoro. K tomuto poznaniu sa mal dopracovať pred rokmi, keď zlyhával ako otec, manžel, priateľ a ľudská bytosť. Príliš veľkú časť jeho života určovali chyby a zlé rozhodnutia, vyrývali hlboké ryhy do osudov ľudí naokolo. A načo mu bola múdrosť teraz? Odjakživa tušil, že za svoje previnenia bude skôr či neskôr musieť pykať, že príde zúčtovanie. A tak teraz vnímal svoju situáciu, tak vnímal nočné pokorenia na dlážke kúpeľne.

Koniec ukážky