Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ideál

Ľudmila Podjavorinská

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Michal Garaj, Dušan Kroliak, Veronika Gubová, Tibor Várnagy, Eva Studeničová, Andrea Jánošíková, Patrícia Šimonovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1073-4

￼

Pôvodná publikácia

Ľudmila Podjavorinská. Z domova. Tatran. Bratislava. 1970. 424.

Bibliografické poznámky

Ľudmila Podjavorinská: Z domova

Výber zostavil a doslov napísal Alexander Šimkovič.

Edične pripravil Jozef Gazdík.

Vyšlo roku 1970 vo vydavateľstve Tatran v Bratislave ako 91. zväzok edície Slovenskí klasici, ktorú rediguje Daniel Šulc.

Vo vydavateľstve Tatran vydanie prvé.

Zodpovedná redaktorka Marta Hrušovská.

Strán 424.

„Ideál“ Silueta zo ženského života. Sobrané spisy Ľudmily Podjavorinskej, zv. III, T. Sv. Martin 1929, s. 217 — 267. (Slovenské pohľady XI, 1896, s. 1 — 16; 76 — 93.)

Ideál

Sedela pri šijacom stolíku, hlavu rukou podopierajúc, a dívala sa neveľkým oblokom do záhrady. Zdalo sa, že uprene pozoruje, ako slnce mizne za horou, ako nebosklon za ním zahorel, zahral do ružova, ako farby bledli, až ostal z nich iba jasný pruh nízko nad horou. A nebo posialo sa hviezdami.

No ona natoľko bola zahĺbená do svojich myšlienok, že celá skvostná hra, premietaná na podklade nebies nedostihnuteľným umením rukou Najväčšieho Majstra, prebleskla bez toho, aby si bola uvedomila jej velebnú nádheru. Prechod svetla vo večerné tiene zbadala len vtedy, keď znova chytila lístok so zlatorezom, zaváňajúci heliotropom, vystrojením upomínajúci na ľubolisty. Bol to list dávnej priateľky a či skôr len známej z dávnych čias, vcelku nesúvislý, obsahujúci pozvanie na návštevu.

„Rozpomenuli sme sa s mužom, že chodievala si do našej ,zemianskej kúrie‘ s nebohou tetou Annou, a preto azda neodoprieš navštíviť i nás,“ stálo v ňom medziiným. „Ako vieš, podľa vôle tety Záhorskej gazdujeme ešte vždy na majetku po nej zdedenom. Eduard vše síce chcel by ho dať do prenájmu, lebo starosť je s tým veľká i trápenie, no ja vravím, že nesmieme hľadať osobné pohodlie, keďže takto gazdovstvo vynáša aspoň o polovicu viac — najmä odkedy zadovážili sme si moderné stroje a nové druhy obilia i zemiakov. Vieš, teta Záhorská bola hodne zaostalá a ako vo zvykoch, tak i v hospodárskych vedomostiach hodne ,konzervatívna‘. Opravy stali sa pod dohľadom môjho otca a z môjho vena, a tak môj muž i v tomto riadi sa podľa mojej vôle. A ja nemohla by som sa rozlúčiť so Záhorím. Všetko je tu také príhodné: byt pohodlný (a tiež moderne zariadený — uvidíš!), záhrada na zeleninu, ovocný sad, vysadený najlepšími druhmi — a čo viac, i s chovom hydiny som veľmi spokojná. Mám celú menažériu operencov — od holuba až po morky. Kačky a husi daria sa mi obzvlášť, lebo potok tečie nám hneď za dvorom — ale i morčiatka sú vydarené. Viem, potešíš sa i ty! Len príď čím skôr! Práve kosia sa lúky, doba na dedine vari najkrajšia. Príď teda, i tak nevideli sme sa už desať rokov…“

,Desať rokov!‘ vzdychla, v mysli príduc k tomuto odstavcu. Pomerne krátky rad rokov — ale aká nekonečná, dlhá to doba, keď prežili sme ju bez zvláštnych radostí — jednotvárne! Keď celý ten rad rokov neprinesie ani odtienka šťastia, ktoré pred desiatimi rokmi veľkodušne sľuboval… No s úsmevom musela uznať, že čas obdaril i ju (hoc i nie tým čakaným a želaným): v poslednom desaťročí úplne vžila sa do úlohy učiteľky ručných prác, stala sa mladistvou priateľkou mladých svojich učníc, s titulom „starej slečny“, vždy hotovou vypočuť ich srdečné žiale, porozumieť a poradiť v srdcových problémoch práve tak, ako pri vyšívaní monogramov na výbavu. Stala sa v svojom kruhu potrebnou. A tým, že je potrebná a užitočná, zakotvila v jej srdci spokojnosť…

,Spokojnosť?‘

Terézia sa smutne usmiala. Len včera nebola by za toto slovo položila otáznik, prezrádzajúci, že sama neverí v jeho pravdivosť — a dnes…

Koniec ukážky