Eshkol Nevo

Inside information

originally published in Hebrew as

סדרפב סנכנ רבג

Copyright © 2021 by Eshkol Nevo

Translation © Silvia Singer, 2023

Cover illustration © Jarmila Čihánková – dedičia, 2023

Design & Layout © Mária Rojko, 2023

Slovak edition © Artforum, 2023

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Cesta smrti

Môj právnik vraví, že aj keby sme sa rozhodli na súde klamať, mali by sme byť presvedčení o pravde. A že najlepšie by bolo, keby som si pre seba spísal udalosti presne tak, ako sa stali.

Tak nech sa páči.

Dovtedy sa mi nepošťastilo vidieť v novinách fotku nikoho známeho, kto zomrel. Viem, v tomto štáte je to priam neslýchané. Vzhľadom na všetky tie vojny a takzvané operácie, teda vlastne tiež vojny, jedného dňa aj tak otvoríte prvú stranu novín a narazíte na fotku niekoho, kto s vami chodil do školy. Alebo na vojnu.

Lenže nie. Akosi sa mi podarilo dospieť do polovice života bez toho, aby som si takým voľačím prešiel. A možno aj preto som pocítil prenikavé zimomriavky. Zvyčajne sa vraví zimomriavky, lebo na to nemáme presnejšie pomenovanie, ale ozaj som zrazu cítil zimu na chrbte, od lopatiek až celkom dolu po kostrč. Úplne som stuhol zoči-voči tej malej fotografii, ani nebola na prvej stránke, ale na jednej z posledných, oproti rubrike so smútočnými oznámeniami. Nemusel som sa dívať dvakrát. Bol to on. Strávili sme spolu v La Paz iba pár hodín, ale jeho tvár sa mi vryla do pamäti. Tesaný nos. Oči, ktoré boli aj na čierno-bielej fotke v novinách zreteľne svetlé. Kozia briadka pripomínajúca briadku mnícha.

Krátky oznam pod fotografiou hovoril o Ronenovi Amirovovi, 28-ročnom izraelskom turistovi, ktorý sa počas svadobnej cesty zabil pri nehode na „Ceste smrti“ v Bolívii. Bicykel, na ktorom išiel, písalo sa v novinách, vybočil z cesty a zrútil sa do priepasti. Jeho žena, Mor Amirov, ktorá s ním bola v čase nehody, privolala pomoc, no kým dorazil záchranný tím, nedalo sa inak len konštatovať smrť. Jeho telo prevážajú do Izraela. Pohreb sa bude konať v najbližších dňoch.

Nemal som dôvod plakať nad tou správou. Práve vtedy som mal v živote oveľa osobnejšie bolesti než smrť mladíka, ktorého som sotva poznal. A navyše, takmer nikdy neplačem. Plakal som, keď sa narodila Liori – presnejšie, keď som ju prvýkrát držal v náručí. Plakal som prvú noc bez Liori, v novom byte, keď ma v telefóne poprosila, aby som ju navštívil v sne. A to je všetko, viac menej.

Kto vie, možno každý plač pozostáva zo všetkých udalostí, ktoré boli dovtedy skryté. Ako zamlčaný príjem na daňovom priznaní raz za rok.

Každopádne, po pár dňoch zdanlivého váhania, veď aj tak v hĺbke duše viete, ako sa nakoniec rozhodnete, som na šivu išiel. Ale až keď som unikol dopravným zápcham Tel Avivu na diaľnicu, došlo mi, ako sa teším, že znovu stretnem Mor z La Paz.

Teším sa – nanič slovo. Po seminároch, ktoré vediem, ľudia na konci vždy vravia „tešilo ma“. A čím častejšie to hovoria, tým ma to prestáva tešiť úplne. Možno… som rozochvený. To je slovo, čo hľadám. Čím väčšmi som sa blížil k cieľu, tým rozochvenejší som bol. Zovrel sa mi žalúdok, akoby som zaťal sval. Myšlienky vyleteli oknom. Hudba znejúca z rádia vchádzala jedným uchom dnu, druhým von. A myseľ mi zaplavovalo čoraz viac obrazov z nečakanej nočnej návštevy Mor u mňa v izbe pred dvomi týždňami.

Obrátila sa na mňa uprostred ulice. Spýtala sa ma po anglicky s izraelským prízvukom, či neviem, ako sa ide do Juanovej zmrzlinárne. Chvíľu som váhal, či mám hrať hru a odpovedať jej po anglicky, ale čosi v jej pohľade ma upútalo zrejme od prvej sekundy. Tak som jej odvetil po hebrejsky, že tam práve idem a môžu sa ku mne pridať.

Oči jej zažiarili a letmý dotyk jej prstov na mojej ruke bol priam elektrizujúci. Povedala: Izraelčan? To je gól! Toľká výška! V živote by som to neuhádla.

Áno, povedal som, viem. Všetci to vravia. Ani nie som… v tom správnom veku. Na výlet po vojenčine, myslím.

Prečo, koľko máš rokov?

Tridsaťdeväť, priznal som.

Nevyzeráš, usúdila. Niežeby flirtovala. Len skonštatovala.

Jej partner, ktorý dovtedy mlčal, mi podal ruku. Ronen, povedal formálnym tónom, vôbec sa to nehodilo k situácii.

Omri, odvetil som a potriasol mu rukou. Teší ma.

A ja som Mor, ahoj. Povedala a nechala ruku pri tele.

Sme tu na svadobnej ceste, podotkol Ronen a objal ju rukou.

Nielenže objal, ale privinul si ju, aj jej kučery, bližšie k sebe, akoby vravel: Moja je.

Blahoželám, odvetil som, usmial som sa a snažil sa, ako párový terapeut, upierať pohľad v rovnakej miere na oboch a nespočinúť pridlho ani na jednom z nich.

A ty? Zaujímala sa Mor, keď sme vykročili. Čo ty tu robíš, „v nesprávnom veku“?

Výlet po rozvode, povedal som.

Ejha! Spýtavo sa na mňa pozrela. To je originálne!

Ronen nepovedal nič. Mal špicatú, pekne upravenú briadku a nespokojne si ju hladkal. Akoby sme porušili nejaké nepísané prikázanie typu „pri chôdzi sa nerozpráva“.

V zmrzlinárni si objednal jeden druh. Vanilkovú. Ona ochutnala niekoľko príchutí, kým sa rozhodla pre karamel. Potom som si objednal aj ja a zaplatil som, všetko po španielsky. Už som sa učil týždeň a užíval som si premieľať tie slová v ústach.

Ako pekne hovoríš po španielsky! Mor sa ku mne obrátila s lyžičkou zmrzliny v ruke.

Žiadna veda, chodím tu do kurzu, vysvetlil som.

Ale aj tak, povedala a usmiala sa na mňa.

V jej úsmeve nebolo nič vyzývavé. Viac než čokoľvek pripomínal úsmev pobožného dievčaťa. Taký skromný. Hanblivý. Keby sa ma niekto v tej chvíli spýtal, stavil by som sa, že je pobožná. Alebo aspoň bola. Veľké náušnice. Prehnaná živosť. Kučery stiahnuté pod šatkou. Tepláková bunda a široké nohavice, čo mala na sebe. Raz som viedol workshop na náboženskej škole v Karmieli a takto tam dievčatá vyzerali. Na druhej strane bolo čosi na tom, aké pohľady ku mne občas vysielala, keď si to Ronen nevšímal. Akási trúfalosť hraničiaca so zúfalstvom, ale neprekračovala isté medze. Čosi lačné. To je slovo, čo hľadám. Jej pohľad bol lačný. Po čom presne lačný? Zatiaľ som netušil.

Sadli sme si a jedli zmrzlinu. Ako dlho trvá zjedenie zmrzliny? Päť minút? Desať? Ba aj zmrzlinu lízala ako cudné pobožné dievča. Spôsobne, zdržanlivo špičkou jazyka, len aby neopomenula žiadnu stranu kornúta.

Viedli sme rozhovor turistov – o ničom. Teda, ona a ja sme hovorili, Ronen sa uprene díval na svoju zmrzlinu, ako bádateľ, ktorý sa pokúša prísť na algoritmus rýchlosti jej rozpúšťania sa.

Začali sme v Bolívii, povedala Mor, a práve váhame, kam máme pokračovať.

Veľa ľudí odporúča Peru, poznamenal som ja.

Áno, prikývla. No v hlase mala pochybnosť, akoby si nebola istá, či sú odporúčania ostatných pre nich relevantné.

Koľko máte času? Spýtal som sa.

Mesiac a pol.

Závidím.

Prečo, koľko ho máš ty?

Nanajvýš dva týždne, odvetil som, viac nie. Kvôli dcére. Aj tak sa mi už hrozne cnie. Musíme sa aj dohodnúť na striedavke. A mám prácu. Skrátka, už dva týždne sú problém.

Chápem, povedala a vyslala ku mne ďalší lačný pohľad, pričom si položila hlavu na Ronenovo plece, túliac sa k nemu tak, ako to najskôr robila predtým už tisíckrát.

On stále hľadel na stekajúcu zmrzlinu a mlčal.

Potom ma odprevadili do hostela. Teda, mierili na Trh čarodejníc a mali to po ceste.

Zastali sme na chodníku oproti otvorenej bráne do vchodu.

Mor povedala, že je tam veľmi pekne, a postavila sa na špičky, aby videla cezo mňa, akoby nakúkala za hradby zakázaného mesta.

A ja som zas hltal pohľadom jej hladkú pokožku, ktorá vykukla, keď sa Mor načiahla a bunda jej trochu skĺzla. Dvor vo vnútri je pekný, povedal som, izby sú iba obyčajné.

Ronen povedal – prvýkrát sa obrátil priamo na mňa – dobre, tak… iste sa ešte uvidíme v meste.

Hej, odvetil som.

A to bolo všetko. Žiadne objatie. Žiadna pusa na líce. Žiadny uprený pohľad. Žiadne kučery, čo zrazu poskočia, keď sa vzďaľujú. Žiadny náznak toho, čo sa udialo potom.

Na križovatke Kabri som teraz zahol doprava.

Ceduľa oznamovala, že do ich jišuvu ostáva pätnásť kilometrov.

Pomyslel som si, že nikdy sa nepíšu kartónové cedule so šípkou a nápisom „na pohreb“. Iba „na svadbu“.

Spomalil som. Išiel som po diaľnici sedemdesiatkou, akoby som sa pokúšal oddialiť čosi neodvratné. Či snáď získať pre seba ešte trochu času na spomínanie.

Klopanie na dvere mojej izby v hosteli sa ozvalo krátko po polnoci. Práve som skončil videohovor s Liori, ktorá mi rozprávala, že zase bola deň predtým sama cez prestávku, a potom sa znovu spýtala, či robím na výlete nebezpečné veci. Upokojil som ju, že nie, naozaj nie, a navrhol som, aby sme si dali beatbox cez telefón. Ako vždy som si priložil k ústam zovretú päsť, aby som predýchal základný rytmus, a ona sa ako vždy pridala bubnovaním na telo. Začali sme improvizovať rýmy s jej menom, Lior-Lior, veľa so mnou hovor, veď ty si môj motor, daj na seba pozor. No skôr, než sme sa dostali do rytmu, vstúpila do hovoru Orna a povedala, že prídu neskoro do školy a dievča sa musí ešte učesať, a tak sme priblížili pery k obrazovke a nahlas si poslali pusu. A to bolo všetko. Ľahol som si na posteľ, vyčerpaný snahou ju rozveseliť, a pomyslel som si, čo si čakal, ty idiot, že si budeš schopný vo veku tridsaťdeväť rokov urobiť bezstarostný výlet ako mladí chlapci po vojenčine? Zobral som si knihu od Salingera, ktorú som si tvrdohlavo nechal po rozchode, Do výšok zdvíhajte krov, tesári, a pokračoval som v čítaní tam, kde som prestal predchádzajúcu noc.

Mám rád rytmus Salingerových viet a najprv mi klopanie na dvere splynulo s tempom príbehu. Ale po pár sekundách ticha zaznelo znova, tentoraz silnejšie. A v synkope. Otvoril som a vo dverách stála ona. To dievča zo zmrzlinárne. V legínach a v kockovanej košeli, ktorá jej priliehala k telu v absolútne svetskom štýle. Môžem vojsť? Spýtala sa a prešla popri mne, nečakajúc na odpoveď. Do nozdier mi vošiel závan čerstvo umytých vlasov. Vôňa ženy. Spýtal som sa, či si dá niečo na pitie, a hneď som sa ospravedlnil, že vlastne nemám na izbe nič. To je taký zvyk, ponúknuť hosťom pitie, vravím, a spomenul som si, moment, mám tu nejakú minerálku.

Veľmi rada, povedala. Podal som jej fľašu. Napila sa nekonečným dúškom, akoby z fľaše pila pivo, aby si dodala odvahy. Potom si sadla na kraj mojej postele a povedala: Môžem sa ťa na niečo spýtať?

Áno, iste, vravím. Prisadol som si na posteľ, ale nie tesne vedľa nej. Vyžarovalo z nej čosi, že by sa to nehodilo. Oprel som sa o stenu a natiahol nohy pred seba, ale nie príliš. Dával som si pozor, aby sa moje chodidlá nedotkli jej kolien.

Zhrnula si vlasy za uši tak, že jej odkryli náušnice, a až potom ku mne otočila hlavu a opýtala sa: Vedel si to vopred?

Zdalo sa mi, že viem, čo má na mysli. A predsa, aby som získal čas, tváril som sa, že nerozumiem: Čo či som vedel vopred?

Že to nevyjde, ty a… tvoja žena. Teda… predtým, než ste sa vzali, alebo povedzme… prvý rok manželstva, boli náznaky, že…?

Pooz-riii, začal som pomaly. A odmlčal som sa. Nemal som poňatia, čo povedať.

Vzápätí vstala a začala pochodovať po izbe. Bola to malá mies-tnosť, neveľa priestoru. Otvorený kufor, písací stôl, kôš na smeti, stena, dva páry topánok, jedny z nich celé zablatené. S rumennými lícami a hojdajúcimi sa náušnicami hypnoticky manévrovala medzi tým všetkým – bolo to ako sledovať tanečné vystúpenie. Tanec rozpakov. Stiahla si vlasy, hneď nato si ich rozpustila, vzala do ruky pero, čo ležalo na stole, a zapínala ho, otočila sa na podpätku a takmer sa potkla o ku-for, ale na poslednú chvíľu ho obišla, upravila si košeľu a bubnovala na legíny v pravidelnom rytme, akoby to bol metronóm tanca, a medzitým hovorila, trochu mne, trochu sebe, je mi to fakt ľúto, nemala som sem chodiť, takto ťa prepadnúť uprostred noci, veď ma vôbec nepoznáš, nechaj to tak, zabudni, teraz jednoducho odídem, bože, aký trapas…

Nechoď, poprosil som.

Zastala. Potom si sadla. Zomkla ruky. Nehľadela na mňa. Mala pekné prsty, na nechtoch fialový lak, čo jej pristal k blúzke.

Položila si ťažkú otázku, povedal som.

Áno, pery sa jej zaoblili do trpkého úsmevu. Pohľad upierala na svoje Converse tenisky.

A… nechcem tu vyťahovať len tak dajakú odpoveď. Preto som neodvetil priamo.

Okej. Myslela som, že som ťa vydesila…

A tiež… všetko je ešte čerstvé. Zatiaľ nemám perspektívu.

Kedy ste sa vlastne rozišli? Nevadí… že sa pýtam?

Pred tromi mesiacmi.

To je naozaj čerstvé, povedala a znovu sa napila vody. Menší dúšok.

Vzal som si od nej fľašu a tiež som sa napil.

Myslím, že… nie, vieš čo, nie, nevedel som to vopred, povedal som.

Mor pomaly prikývla a zdalo sa mi, že v tom pohybe badám sklamanie.

Ale to neznamená… že by som niektorým veciam neporozumel až spätne.

Čomu napríklad? Obrátila sa na mňa celým telom.

Na-prí-klad – hovoril som pomaly, aby som mal čas na rozmyslenie – možno preto, že som teraz na výlete, spomenul som si na niečo, čo sa stalo na výlete, ktorý sme podnikli po vojenčine.

Kam ste cestovali?

Váhali sme medzi Austráliou a Indiou, a nakoniec, kvôli obmedzenému rozpočtu, sme sa rozhodli pre Indiu. A potom sa jedného rána neskoro prebudím v hosteli v Dharamsale, vidím, že ona nie je v posteli, zídem do reštaurácie a nájdem ju, ako tam sedí sama s nešťastným výrazom v tvári. Skôr než si stihnem objednať kávu pri bare, vyhŕkne: Mali sme ísť radšej do Austrálie. Čo vyšlo najavo? Raňajkovala s nejakým Krokodílom Dundeem, ktorý ju kŕmil historkami o austrálskych pustinách, a tie ju nadchli. Ale miláčik, vravím jej, nad sebou máš Himaláje a najkrajšie údolie na svete sa ti rozprestiera pri nohách…

Je tam naozaj krásne. Videla som fotky.

Presne! Tak jej vravím, čo teraz vyťahuješ Austráliu? Ale ona trvala na svojom, mali sme ísť do Austrálie, Omri.

A to bolo znamenie?

Vtedy som si nemyslel, že to je znamenie. Ale spätne vidím… nikdy nebola spokojná. Ani so svojou prácou. To je jedno s akou. Ani s domom, kde sme bývali. Jedno s akým. Ani s učiteľkou v Liorinej škôlke. Ani s učiteľkou v škole. Vždy sa jej zdalo, že tie skutočné veci sú niekde inde. Mali sme taký večný vtip, že ja som tá jediná vec, ktorú nevymení.

A to sa nakoniec prihodilo.

Nie celkom.

V tejto fáze rozhovoru, pamätám si, sa Mor natiahla na šírku manželskej postele v mojej izbe. Tá poloha zvýrazňovala jej krásne krivky, ale nezdalo sa, že si to uvedomuje. Nepôsobila, že to robí naschvál.

Čo znamená „nie celkom“? Spýtala sa. Podoprela si dlaňou bradu a visela na mne očami, akoby každé slovo, ktoré teraz poviem, malo mať pre ňu obrovský význam.

Partnerstvo je dosť… džungľa, povedal som. Zamotáš sa do spleti krovia potrieb a ťažko sa vyznáš v tom, čo je príčina a čo dôsledok. Najľahšie je obviniť druhú stranu. Ale to je klam. Mám… mal som na tom svoj nemenej veľký podiel. Človek sa musí naučiť, ako žiť vedľa niekoho, kto je väčšinu času nespokojný. Vzdialil som sa od nej, akoby to bolo nákazlivé. A boli aj iné záležitosti, ktoré sa nedali predvídať. Naša dcéra… povedzme, že je… veľmi citlivá. Dajme tomu tak deväťdesiatdeväť percent citlivosti. A… každý z nás sa rozvíjal iným smerom a… neviem, možnože byť pätnásť rokov spolu a nezabiť jeden druhého je vlastne úspech, a nie zlyhanie? Sorry, zdá sa, že hľadáš jasné odpovede, ale… ja ich zatiaľ nemám.

To nič, pomáha mi to, povedala a pozrela sa mi priamo do očí.

Naozaj?

Vystrel som trochu nohy, vlnenými ponožkami som sa takmer dotýkal jej úzkych bokov.

Áno, naozaj.

Chvíľu sme mlčali. Obaja sme sa zamerali pohľadom na nejaký bod na stene. Pomyslel som si, že je zvláštne a krásne, ak sa sotva poznáme a už má náš rozhovor rytmus. Vrátane ticha, ktoré prišlo v pravý čas.

A rozmýšľal som o tom, že som od rozchodu stretol veľmi veľa ľudí – študentov, priateľov, kolegov, dokonca som bol dvakrát u psychológa – a so žiadnym z nich som nepocítil túto vzácnu vec: pocit, že tu a teraz existujeme na svete iba ja a človek, ktorý je so mnou.

A pomyslel som si, že Mor má bacuľaté líca a že som možno jediný muž na svete, ktorý si myslí, že bacuľaté líca sú sexy.

Neviem, čo ti mám ešte povedať, povedal som po štyroch taktoch. Pravdupovediac, takmer som s ľuďmi o rozchode nehovoril. Nie takto.

Mor ku mne znovu zdvihla oči. Jej pohľad bol vrelý, no nie celkom čitateľný. Nepohla sa ku mne ani o milimeter a ďalej sa škriabala nechtami na legínach spôsobom, ktorý vyzeral skôr ako tik než ozajstné škrabanie. A ešte čosi: napriek tomu, že ležala cez celú šírku postele, nevyzula si topánky. Obuté nohy sa jej vznášali dvadsať centimetrov nad zemou, tesne sa dotýkajúc rámu postele.

Pomyslel som si, že ak sa vyzuje, bude to znamenie. Ale vôbec som si nebol istý, či chcem, aby sa vyzula. Ako tie fantómové bolesti, čo pociťujú vojaci presne tam, kde pôvodne mali končatinu, teraz amputovanú – zdalo sa mi, že od rozchodu s Ornou som trpel fantómovou monogamiou: Vedel som, že mám oslavovať novonadobudnutú slobodu, ale v skutočnosti som to nerobil. Po pätnástich rokoch s jedinou ženou sa mi nedarilo predstaviť si seba samého v intímnej chvíli s niekým iným. Dokonca vo mne tá predstava vyvolávala stres. Nebol som presvedčený, či to dokážem.

Napokon – myslím, že celá jej návšteva trvala nanajvýš hodinu – Mor vstala z postele a povedala, musím sa vrátiť, Ronen by sa mohol prebudiť.

Moment – tiež som vstal – neprezradíš mi, prečo všetky… tie otázky?

Nemôžem, povedala.

To nie je fér – našpúlil som pery ako rozmaznané dieťa.

Sorry, povedala a usmiala sa, no tón mala vážny: Bola by to zrada.

Okej – spojil som dlane a uklonil sa po japonsky – tak… bolo mi cťou byť k službám. A keď už mala ruku na kľučke, predsa som sa odvážil: Môžem ti ešte čosi povedať?

Áno, odvetila.

Strieľam naslepo, maximálne si pomyslíš, že rozprávam hlúposti, ale výlet, to je… extrémna situácia. Niektorých ľudí ukáže v dobrom svetle a iných…

Ja viem, povedala. A oči jej zvlhli. Naraz. Zvyčajne oči vlhnú postupne, ale u nej sa to prihodilo veľmi rýchlo. Obrátila sa k dverám, aby slzy predo mnou schovala, a potom sa náhle otočila, urobila dva rýchle kroky smerom ku mne, postavila sa na špičky a pobozkala ma.

Najprv som ju na šive nevidel.

Dom bol preplnený kondolujúcimi hosťami sústredenými do dvoch hlúčkov: jedného v obývačke, šesť či sedem sivých hláv, ktoré sa zhromaždili okolo vzpriamenej ženy, zrejme Ronenovej matky; a druhého okolo kútika s pohostením, štyria-piati mladíci a mladá žena bez kučier, opierala sa o jedného z chlapcov a vyzerala, že sa už-už rozplače.

Medzi obývačkou a jedálňou stálo otvorené krídlo, akoby si zaň mal hneď ktosi sadnúť a niečo zahrať, možno na ňom hral, kým som prišiel. Vedľa krídla bol krb s praskajúcim ohňom. Celý priestor bol zaplnený takým šumom, aký počuť len na šive. Smutné tlmené hlasy, z ktorých sa občas vynorí jeden hlasnejší, ako part muzikanta, ktorý sa ujíma sóla.

V okamihu, keď som si pomyslel, že by sa smútiacim možno mali rozdávať menovky ako na svadbe, ktoré vás usmernia buď k ľuďom spriazneným, alebo, ak nikoho nepoznáte, nasmerujú vás k stolu bezprizorných…

Zrazu sa zjavil Ronen Amirov.

Teda mladík, ktorý ku mne prichádzal, sa natoľko podobal na Ronena Amirova – výškou, trochu zhrbeným chrbtom, dokonca aj mníšskou briadkou –, až mi na dve doby prestalo tĺcť srdce.

Potom ku mne vystrel ruku a povedal: Gal, Ronenov brat. Veľmi sa podobáme, viem. Ľudia nám to neustále vravia… vraveli.

Úprimnú sústrasť, povedal som.

Stále tomu nemôžeme uveriť, povedal Gal. Všetci sme v šoku. Odkiaľ… poznáte môjho brata?

Z Bolívie. Stretol som ho tam s Mor.

V La Paz?

Áno, presne.

Nevravte, povedal. Všimol som si, že mu hlas naraz klesol o pol oktávy. Pekné od vás, že ste prišli.

Prikývol som.

Otvoril ústa, asi sa chcel ešte na niečo spýtať, ale potom si to rozmyslel a precedil, Mor je tam, a kývol hlavou k vedľajšej izbe, akoby v tom bolo čosi obscénne.

Bola to úzka, podlhovastá pracovňa staršieho človeka. Písací stôl. Veľká lampa. Vôkol police preplnené knihami. Aj medzera medzi stojacimi knihami a poličkou nad nimi bola vyplnená ďalšími knihami. Pri knižnici stálo niekoľko čiernych plastových stoličiek a pod oknom, vo vzdialenejšom rohu miestnosti, bola kancelárska stolička. Na nej sedela Mor.

V tureckom sede, s nohami v hrubých vlnených ponožkách.

Bacuľatejšia, než som si pamätal. Krajšia, než som si pamätal. V tmavých džínsach a svetlom svetri s obrázkom Fridy Kahlo. Kučery zopnuté praktickou sponkou a uši bez náušníc. Len tenká zlatá retiazka sa jej skvela na medovej pokožke šije.

Nemal som si kam sadnúť, tak som zostal stáť. Bola pohrúžená v hovore s jednou zo svojich priateliek, čo pri nej sedeli, a vôbec si nevšimla, že som vošiel do miestnosti. Vravela: … z pásu s batožinami. S mojím batohom. Priateľka povedala: Och, to muselo byť strašné. A Mor na to: Všetko jeho oblečenie je tam, jeho knihy, ešte som nič nevybalila. Nemôžem. A priateľka povedala: Všetko má svoj čas. Zmĺkli na pár sekúnd, ticho po vyrieknutom klišé, a potom Mor zdvihla zrak a zbadala ma. V očiach zmätok.

Podišiel som k nej, zohol som sa a objal ju. Jemne, nepritiahol som si ju k sebe.

Omri, povedal som, keď som sa opäť vystrel, z La Paz.

Ja viem, odvetila slabým hlasom.

A to bolo všetko. Nevenovala mi ďalšie slová. Ani pohľady. Keď sa uvoľnila stolička v rohu miestnosti, sadol som si. Pokúšal som sa uloviť jej pohľad, ale nedarilo sa mi. Bol žiadaný na iných miestach. Pokúšal som sa zachytiť, čo si rozprávala s priateľkami, ale hovorila veľmi potichu a jednotlivé slová, ktoré ku mne doľahli, sa mi nedarilo spojiť do viet. Všimol som si, že skoro každú priateľku, ktorá sa snažila ju rozhovoriť, primäla zanedlho rozprávať o sebe. Ale aj to sa dialo tlmeným hlasom, ktorý nedoliehal až ku mne. Tak som vzal do rúk jeden z albumov s fotkami, ktoré medzi ľuďmi kolovali, predstieral som, že ním listujem a čas od času som zdvihol zrak smerom k Mor. Všimol som si, že malá jazva, ktorú mala medzi obočím, sa prehĺbila, tá vráska jej pridávala zopár rokov. Ale v mojich očiach vyzerala príťažlivejšia. Črty jej tváre trochu zmäkli. Výraz zjemnel. Namiesto naoko nevinného dievčaťa z náboženskej školy, nadmieru optimistického, ktoré som stretol v La Paz, oproti mne sedela žena. Smutná žena, bezpochyby. Dokonca aj Frida Kahlo na jej svetri mala bezútešný pohľad. Ale nie vyhasnutá žena. Na tvári sa jej odrážal hlboký zármutok, no jej telo odhaľovalo akúsi pochabosť. Akýsi nepokoj. Každú chvíľu zamieňala turecký sed s prehodením nohy cez nohu, aby sa onedlho znovu vrátila k tureckému sedu a tak dookola, a každých pár viet rozhovoru s priateľkami sa dotýkala zlatej retiazky, dávala si ju do úst a neustále si škriabala džínsy, tik, čo som si pamätal z hostelovej izby.

Koniec ukážky