Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Prvé hodinky

Jozef Gregor Tajovský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Nina Dvorská, Lucia Trnková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-86-2

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Jozef Gregor Tajovský. Dielo 1.. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1953. 377 s. Dr. Jozef Felix rediguje. Ivan Kupec, šéfredaktor. Dr. Jozef Felix, zodpovedný redaktor. Rudolf Totka, technický redaktor. Ivan Minárik korigoval.

Bibliografické poznámky

Slovenský týždenník 1905, č. 41

Smutné nôty, Pešťbudín 1907, str. 81 — 92

Spisy 3 (prvé vydanie), str. 103 — 116

„Prvé hodinky“, vysoko oceňované literárnou kritikou, zobrazujú dobrosrdečným humorom postavu starého otca, v dome ktorého Gregor-Tajovský v detstve býval. Narážkou „Už som chodil druhý rok z dediny do mesta“ zachycuje autor svoju návštevu meštianskej školy v druhej polovičke osemdesiatych rokov minulého storočia v Banskej Bystrici, t. j. v školskom roku 1886 — 1887.

Prvé hodinky

Už som chodil druhý rok z dediny do mesta do školy,[1] a hodiniek ešte nič. Retiazku som síce už mal, a to čachrovaním každý týždeň druhú a inak prepätú, ale za hodinky som sa musel hanbiť, keď ma vše niekto cudzí zastavil, a ja som mu len tak odoka povedal, koľko je hodín. Doma tiež bol neraz krik a plač, keď mi vše na domŕzanie stará mať odsekla, že mi na pondelok kúpi u pernikára také, čo mi budú aj z vrecka trčať.

Starý otec ma veľmi rád mal, a ten mi aspoň vážne sľuboval, keď aj s kúpou odkladal. Že si musím aj ja dačo na ne prigazdovať. A že na radvanskom jarmoku budú lacnejšie ako v meste, nuž že až potom.

Za prvé zgazdované musel som si však kúpiť mumák; a tak mohol som zase znovu začať gazdovať. A keď som pár krajciarov stisol, vše som ich musel starej materi požičať na soľ, ocot, alebo starému otcovi na dohán, keď „drobných“ nemali. Že mi dupľom vrátia. Ale dali vše krajciar-dva navyše, a musel som byť aj tým rád! A ťažko sa to odkladá, keď som ešte rád mĺzol aj „novotnô cukrovô“, aké nám židák na dedine premýšľal, aj zase cigaretľu som už proboval…

Pred jarmokom dva týždne, každý deň som krajciare vyberal, čítal, „ako keby sa ti šly okotiť“, posmievali sa mi domáci a krajciarov nikdy nebolo vyše štyridsať, a celé leto som gazdoval, a za hrabačku boli mi dali dvadsaťkrajciarnik, a starý otec na mena šesták. Nezgazdoval som nič (z čoho mi hneď prorokovali budúcnosť), iba tie som rozmenil, aby bolo aspoň naoko viac.

Radvanský jarmok trvá v kalendári za tri dni, v skutočnosti ale býval vtedy aj do týždňa. Svet z okolitých dedín, ba stolíc rád sa tam zaopatruje hlavne zimným habitom.[2] Aj krem toho každý má kupovať „jarmočnô“, alebo aj predávať čo-to, a kto nie, ide sa podívať, mládež vytancovať, a je to už taký zvyk, že sú vtedy dediny prázdne — všetko na jarmoku. Toľko sveta, že ja ako chlapec len som sa vtisol do úzkej ulice medzi šiatre, roztiahol trocha ruky a — už ma niesli na desať aj dvadsať krokov, čo mi nohy zeme nedošly. Tak sme to robievali chlapci, ktorí sme sa nebáli, že sa stratíme, alebo nedostaneme bočnými uličkami zase kam chceme. A ja som už v tie časy, z ktorých je moja rozprávka, chodil v Bystrici do školy a v Radvani som mal veľkú rodinu, a keď bol planý čas, nešiel som večer domov na dedinu, ale do Radvane.

Koniec ukážky