Date: 2013-10-31T23:00:00+00:00
Description: Ing. JUDr. Jozef Majský sa narodil 15.5.1946 v Hlohovci. Vyštudoval Vysokú školu ekonomickú a Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. Pred rokom 1989 pracoval ako učiteľ, neskôr ako námestník v strojárskej fabrike OBAL, š. p. v Novom Meste nad Váhom, od roku 1982 až do roku 1990 ako námestník riaditeľa v bratislavskej Matadorke. Po novembri 1989 založil spoločnosť SIPOX Holding a so 40 firmami, ktoré vlastnil, sa stal jedným z prvých slovenských veľkopodnikateľov. Okolo roku 1998 sa dostal do problémov a v súvislosti s kauzou Horizont a BMG si vo väzbe odsedel dva roky. Stretnuti
Publisher: Marenčin PT

Ivana Havranová

Som Jozef Majský

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Havranová, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Cover photo © Martin Marenčin, Tatiana Wilhem Pellerová, 2013

Photo © archív Jozefa Majského

Design © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Katarína Vilhanová

371. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-197-3 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-310-6 (ePub)

Iba niekoľko viet...

Jedného dňa ma osud zavial do priestrannej kancelárie doktora Jozefa Majského.

Vyskočil z kresla a šiel mi oproti.

Energia, energia, energia. Tú som cítila všade. A vtedy mi práve chýbala!

Smial sa a potom zvážnel, rozprával a potom počúval, kričal, rozčuľoval sa...

A neskôr sa udiali veci.

O niečom som vedela dosť presne, o niečom nie.

Nuž som sa rozhodla pre túto knihu. Nech viem, nech vieme, čo znamená prejsť životom človeku, ktorý sa chce dotknúť svojich snov.

Ktorý chce svoje sny aj žiť!

Ivana Havranová

Som Jozef Majský

Mal som krásne detstvo v učiteľskej rodine.

Otec bol riaditeľom školy a mama nepracovala. Bola domáca. Starala sa o otca, o nás deti a o celú domácnosť. A možno práve preto spomínam na roky prežité v našej rodine s veľkou láskou.

Moja sestra sa pustila v otcových šľapajach, stala sa učiteľkou. Ja som svoju profesionálnu dráhu tiež začal ako učiteľ. No priznám sa... dlho som v tejto profesii nevydržal.

Hoci ma bavila literatúra a veľa som čítal, ťahalo ma to na strojársku priemyslovku. Tak som nastúpil do Bánoviec nad Bebravou a strednú školu som v roku 1964 ukončil maturitou.

V štúdiu som však pokračoval ďalej, na vysokej škole som ukončil ekonomiku textilného priemyslu. Keď som mal dvadsať rokov, oženil som sa...

Moja žena bola pekná, štíhla, v podstate som sa do nej zamiloval. Mnohé ženy sa však v manželstve menia. Tým, samozrejme, nechcem povedať, že muži by zostávali rovnako šarmantní a krásni do konca svojho života...

Keď má človek manželku a zakladá si rodinu, je pochopiteľné, že už by najradšej býval mimo rodičovského domu. Požiadal som teda o družstevný byt.

V roku 1967 bolo valné zhromaždenie bytového družstva, na ktorom som urobil prvý raz vo svojom živote veľký cirkus. Činžiak, kde som mal dostať byt, totiž neodovzdali načas. Rozčúlil som sa, nechápajúc, ako si takúto vec vôbec môžu dovoliť! Išli Vianoce, každý mal rodinu, chcel pekne bývať... začal som robiť poriadky, takže ma radšej zvolili za predsedu bytového družstva.

No a tak som potom, ako mladý chlapčisko, začal rokovať, vybavovať, obchodovať... Stal som sa prakticky investorom celého sídliska. Lebo družstvo disponovalo peniazmi od ľudí, budúcich nájomníkov, a tie družstvo investovalo do stavby. Banka nám dala úver, ktorý sme splácali, a štát zase finančný príspevok.

Raz do týždňa som chodieval na kontrolu stavby, aby som sa na vlastné oči presvedčil, čo je postavené, ako to ide, a podľa toho potom naše bytové družstvo preplácalo faktúry. Keď sa napríklad postavila hrubá stavba za tri milióny, zaplatili sme tri milióny. A družstvo takto krásne fungovalo!

Vtedy som bol mladý človek, no a ako to už v živote býva, snažili sa mi naznačiť, že som neskúsený... Neskôr som však ukázal, že to tak celkom nie je! Niekto napríklad chcel, aby som mu pridelil byt skôr, a ja na to vravím, som mladý chlapec, idem podľa pravidiel, podľa poradovníka! Pochopili, že keď nechcem, tak nespravím! A karta sa pomaly obracala...

Raz potom prišli za mnou, posedeli sme si, trochu popili a odrazu som už bol rovnocenný partner!

No a takto, v dosť skorej mladosti, som sa vlastne začal verejne angažovať.

Vysokú školu som skončil s titulom inžinier ekonóm a nastúpil som ako učiteľ. V štúdiách som pokračoval na Právnickej fakulte Univerzity J. A. Komenského. Moje študovanie sa skončilo najskôr titulom magistra, potom, po rigoróznych skúškach, s JUDr. A... nasledovala kandidatúra.

Pred poslednou skúškou však prišiel prevrat, deväťdesiate roky, a všetci v škole vraveli, že tieto skúšky sa uznávať nebudú. Tak som teda už nepokračoval.

V roku 1980 som nastúpil za námestníka do strojárskej fabriky OBAL, š.p., v Novom Meste nad Váhom.

Mal som tam na starosti obchodný úsek. Nebolo to nič jednoduché, učil som sa za pochodu a trvalo možno dva, tri mesiace, kým som sa do celej problematiky dostal a fabrika začala mať prvé dobré výsledky. Do výroby som zaviedol niekoľko vlastných zlepšovacích návrhov a možno aj tie spôsobili, že firma, ktorá bola predtým v strate, dosiahla po roku milión korún zisku a o ďalší rok ešte oveľa viac. Myslím, že som prispel k jej úspešnosti. Stala sa dobrou a ambicióznou spoločnosťou.

Mladý právnik Vladimír Mečiar sa v tom čase stal vedúcim právneho oddelenia v podniku Skloobal Nemšová a pracovne sme sa dosť často stretávali.

V Bratislave na ministerstve priemyslu zistili, že v Novom Meste nad Váhom sa veľmi dobre darí 34-ročnému inžinierovi, a v roku 1982 ma pozval na stretnutie minister. A spýtal sa ma, či by som nechcel robiť námestníka Matadorky v Bratislave.

Nastúpil som teda tam a v tejto fabrike som pracoval až do roku 1990.

Vlastne... do revolúcie.

Potom som si založil svoju vlastnú firmu.

Podnikanie

Hneď po revolúcii si založil vlastnú firmu aveľmi rýchlo si sa dostal do povedomia našej verejnosti ako úspešný auznávaný podnikateľ. Pozývali ťa do rôznych televíznych relácií, prednášal si na vysokej škole avlastne si tvoril novú ekonomickú spoločnosť. Na čo si však myslel vdeň, keď padol starý režim?

Najskôr mi napadlo, že si konečne budem môcť založiť vlastnú firmu. Že čo najskôr urobím družstvo. Vtedy sa ešte nedali zakladať eseročky, akciovky.

Vbratislavskej kaviarni Slávia som sa stretol so svojím kamarátom azačali sme premýšľať avymýšľať... len tak, pri káve, čo môžeme urobiť. Mám právnické vzdelanie, som aj inžinier ekonómie, tak teda padlo rozhodnutie. Urobíme riadnu firmu so širším záberom! Niečo ako služby, inžiniering, projektovanie, obchod.

Skrátka– SIPO.

No avtedy bola veľká móda, že takmer každá spoločnosť mala vnázve aj písmeno X, tak sme ho dali na koniec. Nuž atakto vznikla spoločnosť SIPOX, ktorá funguje dodnes. Vtedy som mal zosvojich predchádzajúcich pracovných pozícií množstvo známych, obchodných partnerov, mohol som teda vmnohých veciach vlastne iba pokračovať. Sprvou manželkou adeťmi sme vtedy bývali vPetržalke, tak som logicky začal premýšľať, ako nájsť pre firmu dobrý priestor.

Začínali sme síce iba štyria, ale plány sme mali veľké!

Raz mi niekto povedal, že rodina zosnulého spisovateľa aľavicového intelektuála Thea H. Florina predáva na Červeňovej ulici dom. Chceli zaň milión korún. Ó, Bože! Kdeže by som ja nabral milión korún! Jazdil som na aute značky Polonéz ataké peniaze som si nevedel ani predstaviť!

Zavolal som teda svojej obchodnej partnerke do Nemecka adohodli sme si stretnutie. Bola to príjemná, krásna aúspešná dáma, poznali sme sa roky, veď sme spolu obchodovali, tak som si tajne myslel, že by mohla byť mojou záchranou. Odcestoval som teda, stretli sme sa, dali si dobrú večeru apotom, dosť neskoro večer ma ešte pozvala ksebe na kávu. Apotom sme spolu prežili veľmi krásne chvíle.

Zveril som sa jej so svojimi finančnými starosťami, ona sa usmiala apovedala, že mi, pravdaže, pomôže avôbec sa nebojí, že by svoje peniaze nedostala späť. Napokon, veď ma dobre poznala.

Od tej chvíle som sa nevedel dočkať rána! Už len rýchlo ísť domov, do Bratislavy.

Dom na Červeňovej som kúpil. Všetko muselo ísť veľmi rýchlo, aby si majitelia náhodou predaj nerozmysleli! Aonedlho začali robotníci môj starý nový dom prerábať. Vstavebníctve som nebol až taký zorientovaný, ale stretol som kamaráta stavbyvedúceho aten sa mi posťažoval, že nemá pre svojich ľudí, poľských robotníkov, prácu, zastavili vtedy totiž nejakú stavbu. Atak mu vravím, veď ich ráno pošli ku mne, potrebujem šikovných stavbárov!

Ráno naozaj prišli azačali sme skanceláriami. Ako sprvými! Takže SIPOX už vroku 1990 vlastne fungoval. Mali sme päť zamestnancov, tí chudáci pracovali za buchotu stavbárov, ale... firma bežala.

Poliaci pracovali asi tri mesiace aza ten čas urobili celý dom! Na prízemí kancelárie, sekretariát, hore zase byt. Všetko som si nakreslil, celú svoju predstavu... Potom ešte upravili záhradu, dom ohádzali, nafarbili, postavili garáže, akeď projektant dokreslil projekt, všetko bolo už hotové.

Apôžičku som vrátil veľmi rýchlo.

Obchodovali sme spočítačmi, nakupovali, predávali... mali sme na nich veľmi vysokú maržu. Vyžadovalo to však byť stále vpohotovosti, nastavení na prácu averu, nemali sme dňa ani noci.

Založiť firmu, dostať sa do povedomia spoločnosti ako úspešný auznávaný podnikateľ...

Ako ľahko sa to hovorí! Ako rýchlo vysloví! No zrealizovať všetky nápady, myšlienky, plány asny vyžadovalo často až nadľudskú prácu, energiu! Ak niekto chcel naozaj dobre podnikať... no... boli to hektické časy! Trh bol strašne labilný anájsť komodity vhodné na obchodovanie bolo naozaj veľmi ťažké. Podnikatelia sa vtedy báli obchodovať sRuskom akoľkokrát som cestoval sám vlietadle!

Raz som si napríklad objednal rakúske lietadlo azabudol som, že Rakúšania museli mať do Ruska víza! Potreboval som ísť do Tatarstanu, kde ma ráno čakal generálny riaditeľ Kamazu, automobilovej fabriky. Pracovalo tam 80-tisíc ľudí! Mali sme spoločne vkooperácii vyrábať auto.

Vnoci som na letisku vMoskve urobil Rusom veľký brajgel, až nakoniec zobudili úradníka zministerstva zahraničných vecí, ktorý prišiel adal ľuďom víza. Ak lietadlu nám dali aj ruského sprievodcu.

Pristávali sme veľmi hekticky, lietadlo sa kolísalo, hádzalo ho hádam aj tridsať, štyridsať metrov zo strany na stranu, všetko vňom padalo, zpilotov lial pot, aby trafili na pristávaciu plochu, anikto znás nevedel, čo sa deje. Nakoniec sa im však predsa len podarilo pristáť aja vravím tomu sprievodcovi, Rusovi, čo má toto znamenať, také šialené pristávanie. Aon na to, že vtomto priestore je síce zákaz pristávať, ale keď som urobil na letisku taký cirkus, riskli to, nechali nás aradšej nepovedali nič.

Prichádzali však aj príjemnejšie momenty.

Po dobrých obchodoch bol vRusku zvyk sadnúť si, popiť, do dvojdecových pohárov naliali vodku... napríklad spodpredsedom vlády. Ten mal nesmierne krásnu sekretárku, Tatárku, pozeral som na ňu ako na svätosť. Naozaj krásna! Akeď sa večierok skončil, pribalili mi dievča do izby.

Vtedy šlo všetko veľmi rýchlo, dni boli plné napätia, obchodovania, pracovných stretnutí. Jeden deň som letel do zahraničia, na druhý, tretí deň som sa už vracal späť suzatvorenými kontraktmi adoma ma čakalo množstvo ďalšej vážnej roboty. Nijaká prechádzka ružovým sadom! Nijaké vysedávanie po kaviarňach, po krčmách, ohováranie, kto má koľko peňazí, azávidenie! Ja som nemal voľnú ani chvíľu atvrdo som pracoval.

Bolo to naozaj nesmierne náročné obdobie.

Keď sa teraz tak vraciam do minulosti... vtedy sme doslova dreli. Niektorí zamestnanci, riadiaci pracovníci, manažéri, ktorých máme dodnes, boli so mnou od prvých chvíľ podnikania. Bez ich kvalifikácie, lojality, pracovitosti, bez ich chápania celej situácie by som to však nebol zvládol. Mal som nápad, myšlienku, aoni to dokázali rozmeniť na drobné azrealizovať.

Vjednej chvíli však prišlo obdobie, keď firmy prestali jedna druhej platiť. Rôzni obchodní partneri aodberatelia zostali napríklad Tatrovke vBánovciach, ktorá nám patrila, dlžní miliardu korún. Averu... nemali sme šancu dostať sa ktým peniazom! Nijako! Našťastie sme mali aspoň skladové zásoby. No bolo treba platiť ľuďom mzdy...

Určite by som nespočítal, koľko nocí som nespal ahľadal ztejto šialenej situácie východisko! Naozaj pionierske časy.

Firmy, ktoré chceli prežiť, začali dávať svoje produkty len odberateľom platiacim vhotovosti. Asi dva-tri roky sa pre tovar chodilo sigelitkami aľudia museli platiť okamžite. Nijaké faktúry, nič podobné! Jedine hotové peniaze! No anikto sa ani nečudoval! Jeden vysokopostavený československý politik vtedy povedal, že čierne peniaze nesmrdia avlastne... neexistujú. Existujú iba normálne, jedny peniaze!

No aplatilo sa bez DPH. Pravdaže na to doplácal štát, veď vybral málo daní!

Roky utekali, firma rástla, rozširovala sa...

Vroku 1998 som už mal napríklad zhruba desaťtisíc zamestnancov. Vcelom SIPOXe, ktorý zastrešoval 40 firiem.

Prvý predpoklad pre úspech, pre naozaj dobré podnikanie bola obrovská pracovitosť. Človek musel byť ochotný robiť cez soboty, nedele, vtedy sme nevedeli, čo sú to voľné dni! Práve natieto dni som zvolával porady, po nociach pripravoval na ne podklady, materiály. Naši zamestnanci ma deň čo deň mohli nájsť už osiedmej ráno vkancelári. Domov som sa vracal odvanástej, ojednej vnoci som šiel spať, ale to tiež nie vždy. Keď som sa napríklad vracal zo služobných ciest opiatej nadránom, šiel som ešte do kancelárie. Tam už na stole čakala kopa pošty, tú bolo treba rozdeliť, aby sňou ľudia mohli začať ráno robiť! Môj sekretariát pracoval napríklad na dve zmeny. Dve sekretárky prichádzali na siedmu ráno, zpráce odchádzali oštvrtej popoludní, dve prišli na štvrtú adomov odchádzali odvanástej vnoci.

ZRuska som dovážal najmä ropu, chemikálie, kaučuk. VČiernej nad Tisou prekladali stovky vagónov hnojív, ktoré sme kupovali za polovičné ceny oproti našim výrobkom. Azásoboval som nie iba náš trh, ale inapríklad rakúsky.

No aďalšiu veľkú maržu som získaval zdovozu ropy. Toto všetko plus počítače mi potom umožnili rozsiahle podnikanie. Mal som zarobené peniaze, mal som teda aj možnosť ich investovať. Azároveň mi bolo jasné, že musím byť pre svojich spolupracovníkov vzorom atakto ich vlastne povzbudzovať! Musím byť jednoducho jeden znich. Iba tak sme mohli spoločne vytvárať úspech firiem!

SIPOX holding teda zastrešoval štyridsať firiem. Ktorá znich bola najväčším ťahúňom?

Vravíš, že nápravy ste vyvážali do Indie. Ako sa ti podarilo urobiť takýto kontrakt?

Zoznámil som sa sjedným Indom aten ma raz zobral do Indie. Navštívili sme fabriky, kde pre tatrovku Kopřivnice montovali autá Tatra. My sme však vBánovciach vyrábali nápravy! Nuž som sa sindickou stranou dohodol na ich dodávkach azačali sme spolupracovať vo veľkom. Ročne sme vyviezli až okolo 1500 náprav! Vpodstate sme vyvážali tovar za niekoľko desiatok miliónov korún.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Iba niekoľko viet...

Som Jozef Majský

Podnikanie