Ivana Havranová

Som Jozef Majský

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Havranová, 2013
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2013
Cover photo © Martin Marenčin, Tatiana Wilhem Pellerová, 2013
Photo © archív Jozefa Majského
Design © Marta Blehová, 2013
Jazyková úprava Katarína Vilhanová
371. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-197-3 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-310-6 (ePub)

Iba niekoľko viet...

Jedného dňa ma osud zavial do priestrannej kancelárie doktora Jozefa Majského.

Vyskočil z kresla a šiel mi oproti.

Energia, energia, energia. Tú som cítila všade. A vtedy mi práve chýbala!

Smial sa a potom zvážnel, rozprával a potom počúval, kričal, rozčuľoval sa...

A neskôr sa udiali veci.

O niečom som vedela dosť presne, o niečom nie.

Nuž som sa rozhodla pre túto knihu. Nech viem, nech vieme, čo znamená prejsť životom človeku, ktorý sa chce dotknúť svojich snov.

Ktorý chce svoje sny aj žiť!

Ivana Havranová    

Som Jozef Majský

Mal som krásne detstvo v učiteľskej rodine.

Otec bol riaditeľom školy a mama nepracovala. Bola domáca. Starala sa o otca, o nás deti a o celú domácnosť. A možno práve preto spomínam na roky prežité v našej rodine s veľkou láskou.

Moja sestra sa pustila v otcových šľapajach, stala sa učiteľkou. Ja som svoju profesionálnu dráhu tiež začal ako učiteľ. No priznám sa... dlho som v tejto profesii nevydržal.

Hoci ma bavila literatúra a veľa som čítal, ťahalo ma to na strojársku priemyslovku. Tak som nastúpil do Bánoviec nad Bebravou a strednú školu som v roku 1964 ukončil maturitou.

V štúdiu som však pokračoval ďalej, na vysokej škole som ukončil ekonomiku textilného priemyslu. Keď som mal dvadsať rokov, oženil som sa...

Moja žena bola pekná, štíhla, v podstate som sa do nej zamiloval. Mnohé ženy sa však v manželstve menia. Tým, samozrejme, nechcem povedať, že muži by zostávali rovnako šarmantní a krásni do konca svojho života...

Keď má človek manželku a zakladá si rodinu, je pochopiteľné, že už by najradšej býval mimo rodičovského domu. Požiadal som teda o družstevný byt. 

V roku 1967 bolo valné zhromaždenie bytového družstva, na ktorom som urobil prvý raz vo svojom živote veľký cirkus. Činžiak, kde som mal dostať byt, totiž neodovzdali načas. Rozčúlil som sa, nechápajúc, ako si takúto vec vôbec môžu dovoliť! Išli Vianoce, každý mal rodinu, chcel pekne bývať... začal som robiť poriadky, takže ma radšej zvolili za predsedu bytového družstva.

No a tak som potom, ako mladý chlapčisko, začal rokovať, vybavovať, obchodovať... Stal som sa prakticky investorom celého sídliska. Lebo družstvo disponovalo peniazmi od ľudí, budúcich nájomníkov, a tie družstvo investovalo do stavby. Banka nám dala úver, ktorý sme splácali, a štát zase finančný príspevok.

Raz do týždňa som chodieval na kontrolu stavby, aby som sa na vlastné oči presvedčil, čo je postavené, ako to ide, a podľa toho potom naše bytové družstvo preplácalo faktúry. Keď sa napríklad postavila hrubá stavba za tri milióny, zaplatili sme tri milióny. A družstvo takto krásne fungovalo!

Vtedy som bol mladý človek, no a ako to už v živote býva, snažili sa mi naznačiť, že som neskúsený... Neskôr som však ukázal, že to tak celkom nie je! Niekto napríklad chcel, aby som mu pridelil byt skôr, a ja na to vravím, som mladý chlapec, idem podľa pravidiel, podľa poradovníka! Pochopili, že keď nechcem, tak nespravím! A karta sa pomaly obracala...

Raz potom prišli za mnou, posedeli sme si, trochu popili a odrazu som už bol rovnocenný partner!

No a takto, v dosť skorej mladosti, som sa vlastne začal verejne angažovať.

Vysokú školu som skončil s titulom inžinier ekonóm a nastúpil som ako učiteľ. V štúdiách som pokračoval na Právnickej fakulte Univerzity J. A. Komenského. Moje študovanie sa skončilo najskôr titulom magistra, potom, po rigoróznych skúškach, s JUDr. A... nasledovala kandidatúra.

Pred poslednou skúškou však prišiel prevrat, deväťdesiate roky, a všetci v škole vraveli, že tieto skúšky sa uznávať nebudú. Tak som teda už nepokračoval.

V roku 1980 som nastúpil za námestníka do strojárskej fabriky OBAL, š.p., v Novom Meste nad Váhom.

Mal som tam na starosti obchodný úsek. Nebolo to nič jednoduché, učil som sa za pochodu a trvalo možno dva, tri mesiace, kým som sa do celej problematiky dostal a fabrika začala mať prvé dobré výsledky. Do výroby som zaviedol niekoľko vlastných zlepšovacích návrhov a možno aj tie spôsobili, že firma, ktorá bola predtým v strate, dosiahla po roku milión korún zisku a o ďalší rok ešte oveľa viac. Myslím, že som prispel k jej úspešnosti. Stala sa dobrou a ambicióznou spoločnosťou.

Mladý právnik Vladimír Mečiar sa v tom čase stal vedúcim právneho oddelenia v podniku Skloobal Nemšová a pracovne sme sa dosť často stretávali.

V Bratislave na ministerstve priemyslu zistili, že v Novom Meste nad Váhom sa veľmi dobre darí 34-ročnému inžinierovi, a v roku 1982 ma pozval na stretnutie minister. A spýtal sa ma, či by som nechcel robiť námestníka Matadorky v Bratislave.

Nastúpil som teda tam a v tejto fabrike som pracoval až do roku 1990.

Vlastne... do revolúcie.

Potom som si založil svoju vlastnú firmu.

Podnikanie

Hneď po revolúcii si založil vlastnú firmu a veľmi rýchlo si sa dostal do povedomia našej verejnosti ako úspešný a uznávaný podnikateľ. Pozývali ťa do rôznych televíznych relácií, prednášal si na vysokej škole a vlastne si tvoril novú ekonomickú spoločnosť. Na čo si však myslel v deň, keď padol starý režim?

Najskôr mi napadlo, že si konečne budem môcť založiť vlastnú firmu. Že čo najskôr urobím družstvo. Vtedy sa ešte nedali zakladať eseročky, akciovky.

V bratislavskej kaviarni Slávia som sa stretol so svojím kamarátom a začali sme premýšľať a vymýšľať... len tak, pri káve, čo môžeme urobiť. Mám právnické vzdelanie, som aj inžinier ekonómie, tak teda padlo rozhodnutie. Urobíme riadnu firmu so širším záberom! Niečo ako služby, inžiniering, projektovanie, obchod.

Skrátka – SIPO.

No a vtedy bola veľká móda, že takmer každá spoločnosť mala v názve aj písmeno X, tak sme ho dali na koniec. Nuž a takto vznikla spoločnosť SIPOX, ktorá funguje dodnes. Vtedy som mal zo svojich predchádzajúcich pracovných pozícií množstvo známych, obchodných partnerov, mohol som teda v mnohých veciach vlastne iba pokračovať. S prvou manželkou a deťmi sme vtedy bývali v Petržalke, tak som logicky začal premýšľať, ako nájsť pre firmu dobrý priestor.

Začínali sme síce iba štyria, ale plány sme mali veľké!

Raz mi niekto povedal, že rodina zosnulého spisovateľa a ľavicového intelektuála Thea H. Florina predáva na Červeňovej ulici dom. Chceli zaň milión korún. Ó, Bože! Kdeže by som ja nabral milión korún! Jazdil som na aute značky Polonéz a také peniaze som si nevedel ani predstaviť!

Zavolal som teda svojej obchodnej partnerke do Nemecka a dohodli sme si stretnutie. Bola to príjemná, krásna a úspešná dáma, poznali sme sa roky, veď sme spolu obchodovali, tak som si tajne myslel, že by mohla byť mojou záchranou. Odcestoval som teda, stretli sme sa, dali si dobrú večeru a potom, dosť neskoro večer ma ešte pozvala k sebe na kávu. A potom sme spolu prežili veľmi krásne chvíle.

Zveril som sa jej so svojimi finančnými starosťami, ona sa usmiala a povedala, že mi, pravdaže, pomôže a vôbec sa nebojí, že by svoje peniaze nedostala späť. Napokon, veď ma dobre poznala.

Od tej chvíle som sa nevedel dočkať rána! Už len rýchlo ísť domov, do Bratislavy.

Dom na Červeňovej som kúpil. Všetko muselo ísť veľmi rýchlo, aby si majitelia náhodou predaj nerozmysleli! A onedlho začali robotníci môj starý nový dom prerábať. V stavebníctve som nebol až taký zorientovaný, ale stretol som kamaráta stavbyvedúceho a ten sa mi posťažoval, že nemá pre svojich ľudí, poľských robotníkov, prácu, zastavili vtedy totiž nejakú stavbu. A tak mu vravím, veď ich ráno pošli ku mne, potrebujem šikovných stavbárov!

Ráno naozaj prišli a začali sme s kanceláriami. Ako s prvými! Takže SIPOX už v roku 1990 vlastne fungoval. Mali sme päť zamestnancov, tí chudáci pracovali za buchotu stavbárov, ale... firma bežala.

Poliaci pracovali asi tri mesiace a za ten čas urobili celý dom! Na prízemí kancelárie, sekretariát, hore zase byt. Všetko som si nakreslil, celú svoju predstavu... Potom ešte upravili záhradu, dom ohádzali, nafarbili, postavili garáže, a keď projektant dokreslil projekt, všetko bolo už hotové.

A pôžičku som vrátil veľmi rýchlo.

Obchodovali sme s počítačmi, nakupovali, predávali... mali sme na nich veľmi vysokú maržu. Vyžadovalo to však byť stále v pohotovosti, nastavení na prácu a veru, nemali sme dňa ani noci.

Založiť firmu, dostať sa do povedomia spoločnosti ako úspešný a uznávaný podnikateľ...

Ako ľahko sa to hovorí! Ako rýchlo vysloví! No zrealizovať všetky nápady, myšlienky, plány a sny vyžadovalo často až nadľudskú prácu, energiu! Ak niekto chcel naozaj dobre podnikať... no... boli to hektické časy! Trh bol strašne labilný a nájsť komodity vhodné na obchodovanie bolo naozaj veľmi ťažké. Podnikatelia sa vtedy báli obchodovať s Ruskom a koľkokrát som cestoval sám v lietadle!

Raz som si napríklad objednal rakúske lietadlo a zabudol som, že Rakúšania museli mať do Ruska víza! Potreboval som ísť do Tatarstanu, kde ma ráno čakal generálny riaditeľ Kamazu, automobilovej fabriky. Pracovalo tam 80-tisíc ľudí! Mali sme spoločne v kooperácii vyrábať auto.

V noci som na letisku v Moskve urobil Rusom veľký brajgel, až nakoniec zobudili úradníka z ministerstva zahraničných vecí, ktorý prišiel a dal ľuďom víza. A k lietadlu nám dali aj ruského sprievodcu.

Pristávali sme veľmi hekticky, lietadlo sa kolísalo, hádzalo ho hádam aj tridsať, štyridsať metrov zo strany na stranu, všetko v ňom padalo, z pilotov lial pot, aby trafili na pristávaciu plochu, a nikto z nás nevedel, čo sa deje. Nakoniec sa im však predsa len podarilo pristáť a ja vravím tomu sprievodcovi, Rusovi, čo má toto znamenať, také šialené pristávanie. A on na to, že v tomto priestore je síce zákaz pristávať, ale keď som urobil na letisku taký cirkus, riskli to, nechali nás a radšej nepovedali nič.

Prichádzali však aj príjemnejšie momenty.

Po dobrých obchodoch bol v Rusku zvyk sadnúť si, popiť, do dvojdecových pohárov naliali vodku... napríklad s podpredsedom vlády. Ten mal nesmierne krásnu sekretárku, Tatárku, pozeral som na ňu ako na svätosť. Naozaj krásna! A keď sa večierok skončil, pribalili mi dievča do izby.

Vtedy šlo všetko veľmi rýchlo, dni boli plné napätia, obchodovania, pracovných stretnutí. Jeden deň som letel do zahraničia, na druhý, tretí deň som sa už vracal späť s uzatvorenými kontraktmi a doma ma čakalo množstvo ďalšej vážnej roboty. Nijaká prechádzka ružovým sadom! Nijaké vysedávanie po kaviarňach, po krčmách, ohováranie, kto má koľko peňazí, a závidenie! Ja som nemal voľnú ani chvíľu a tvrdo som pracoval.

Bolo to naozaj nesmierne náročné obdobie.

Keď sa teraz tak vraciam do minulosti... vtedy sme doslova dreli. Niektorí zamestnanci, riadiaci pracovníci, manažéri, ktorých máme dodnes, boli so mnou od prvých chvíľ podnikania. Bez ich kvalifikácie, lojality, pracovitosti, bez ich chápania celej situácie by som to však nebol zvládol. Mal som nápad, myšlienku, a oni to dokázali rozmeniť na drobné a zrealizovať.

V jednej chvíli však prišlo obdobie, keď firmy prestali jedna druhej platiť. Rôzni obchodní partneri a odberatelia zostali napríklad Tatrovke v Bánovciach, ktorá nám patrila, dlžní miliardu korún. A veru... nemali sme šancu dostať sa k tým peniazom! Nijako! Našťastie sme mali aspoň skladové zásoby. No bolo treba platiť ľuďom mzdy...

Určite by som nespočítal, koľko nocí som nespal a hľadal z tejto šialenej situácie východisko! Naozaj pionierske časy.

Firmy, ktoré chceli prežiť, začali dávať svoje produkty len odberateľom platiacim v hotovosti. Asi dva-tri roky sa pre tovar chodilo s igelitkami a ľudia museli platiť okamžite. Nijaké faktúry, nič podobné! Jedine hotové peniaze! No a nikto sa ani nečudoval! Jeden vysokopostavený československý politik vtedy povedal, že čierne peniaze nesmrdia a vlastne... neexistujú. Existujú iba normálne, jedny peniaze!

No a platilo sa bez DPH. Pravdaže na to doplácal štát, veď vybral málo daní!

Roky utekali, firma rástla, rozširovala sa...

V roku 1998 som už mal napríklad zhruba desaťtisíc zamestnancov. V celom SIPOXe, ktorý zastrešoval 40 firiem.

Prvý predpoklad pre úspech, pre naozaj dobré podnikanie bola obrovská pracovitosť. Človek musel byť ochotný robiť cez soboty, nedele, vtedy sme nevedeli, čo sú to voľné dni! Práve na tieto dni som zvolával porady, po nociach pripravoval na ne podklady, materiály. Naši zamestnanci ma deň čo deň mohli nájsť už o siedmej ráno v kancelári. Domov som sa vracal o dvanástej, o jednej v noci som šiel spať, ale to tiež nie vždy. Keď som sa napríklad vracal zo služobných ciest o piatej nadránom, šiel som ešte do kancelárie. Tam už na stole čakala kopa pošty, tú bolo treba rozdeliť, aby s ňou ľudia mohli začať ráno robiť! Môj sekretariát pracoval napríklad na dve zmeny. Dve sekretárky prichádzali na siedmu ráno, z práce odchádzali o štvrtej popoludní, dve prišli na štvrtú a domov odchádzali o dvanástej v noci.

Z Ruska som dovážal najmä ropu, chemikálie, kaučuk. V Čiernej nad Tisou prekladali stovky vagónov hnojív, ktoré sme kupovali za polovičné ceny oproti našim výrobkom. A zásoboval som nie iba náš trh, ale i napríklad rakúsky.

No a ďalšiu veľkú maržu som získaval z dovozu ropy. Toto všetko plus počítače mi potom umožnili rozsiahle podnikanie. Mal som zarobené peniaze, mal som teda aj možnosť ich investovať. A zároveň mi bolo jasné, že musím byť pre svojich spolupracovníkov vzorom a takto ich vlastne povzbudzovať! Musím byť jednoducho jeden z nich. Iba tak sme mohli spoločne vytvárať úspech firiem!

SIPOX holding teda zastrešoval štyridsať firiem. Ktorá z nich bola najväčším ťahúňom?

Bánovská Tatrovka. Tá aj zarábala najviac. Mali sme štátne zákazky, najmä od ministerstva národnej obrany. Podarilo sa nám však vyvinúť aj automobil, a to už bolo lepšie. Vyrábali sme nápravy, ktoré sme vyvážali do Indie, a tak som mohol aj dosť investovať. Zrekonštruovali sme niekoľko nehnuteľností, opravili kaštiele, napríklad ten v Hornej Lehote na Orave, urobili sme hotel v Štrbe, hotel v Kremnici, neveľký hotelík v Trenčianskych Tepliciach, mali sme napríklad textilnú firmu v Púchove, v Považskej Bystrici... Nemôžem povedať, každá firma niečo zarobila! Neboli to však také veľké peniaze, aké sme vyrábali v rokoch 1990 až 2000!

Vravíš, že nápravy ste vyvážali do Indie. Ako sa ti podarilo urobiť takýto kontrakt?

Zoznámil som sa s jedným Indom a ten ma raz zobral do Indie. Navštívili sme fabriky, kde pre tatrovku Kopřivnice montovali autá Tatra. My sme však v Bánovciach vyrábali nápravy! Nuž som sa s indickou stranou dohodol na ich dodávkach a začali sme spolupracovať vo veľkom. Ročne sme vyviezli až okolo 1 500 náprav! V podstate sme vyvážali tovar za niekoľko desiatok miliónov korún.

S tým indickým človekom sme mali naozaj výborné vzťahy. Keď ma však zavreli, môj syn Jojo sa začal starať o Tatrovku, a keďže sa musel najskôr dostať do všetkých jej problémov, musel zvládnuť problematiku, začali chýbať peniaze. Dohodol sa teda s Indom, že ten odkúpi 50 percent akcií. Ind dostal celú výrobu a Jojko mu prenajal haly, stroje... tie nepopredával. Vďaka jeho dobrému manažmentu a vďaka dcére Eve a synovi Erikovi nám pribúdalo nájomníkov, obchodných partnerov. Dnes tam pracuje okolo 1 500 ľudí a dokonca 50 percent akcií, ktoré sme vtedy predali Indovi, sme už odkúpili späť.

Privatizácia

V privatizačných začiatkoch si bol jeden z najsilnejších podnikateľov Slovenska. Ak teda nie rovno najsilnejší. Pretože kapitálová vrstva bohatých vznikla, až keď sa dostali k štátnym majetkom, keď privatizovali.

Bol si však pri tom, keď slovenské podniky a organizácie menili majiteľov.

Ako sa to dialo?

Ešte raz musím povedať, že som bol jeden z mála, ktorý bol vtedy na privatizáciu pripravený. Naozaj som patril k najsilnejším slovenským podnikateľom s desiatkami miliónov na účte.

Po rozdelení Československa sa rozbehla aj majetková reforma. Malo to logiku, zmenil sa politický systém, prišiel kapitalizmus, no a v rámci týchto zmien sa museli privatizovať štátne majetky.

Vladimír Mečiar zastával názor, že krajina musí vytvoriť vlastnú kapitálovú vrstvu. No a domáca kapitálová vrstva sa, žiaľ, budovala naozaj ťažko! Veď ľudia s tým nemali nijaké skúsenosti a najmä... nemali peniaze.

Niekde však bolo treba začať, a tak sa teda jednotlivé podniky predávali postupne. No ešte skôr, ako sa tak stalo, pri Prešove sa stretli politici s podnikateľmi. Ivan Lexa bol vtedy poverený vedením ministerstva privatizácie. Na tomto stretnutí sme všetci vlastne hľadali spôsob, ako to celé urobiť. Zhodli sme sa na tom, že nie je možné žiadať od nových majiteľov za jednotlivé podniky také sumy, akú mali hodnotu. Vtedy nemal na Slovensku také obrovské peniaze nikto!

V praxi to začalo fungovať tak, že novým majiteľom, privatizérom, rozpísali splátky na desať- pätnásť rokov a z toho, čo podnik zarobí, to bankám budú splácať. A postupne, cez Holandské dražby a drobné predaje sa udiala ozajstná privatizácia.

Mnohí obyvatelia Slovenska si myslia, že to boli tvrdé časy! Išlo predsa o získavanie majetkov. Aká bola vtedy atmosféra medzi záujemcami o privatizáciu? Ako si ju vnímal?

Musím pripomenúť, že vznikla Slovenská republika! Nové spoločenské vzťahy sa však formovali už pred rozdelením Československa. Vladimír Mečiar musel mnohých „blízkych“ politikov poslať do Prahy – do federálnej vlády alebo do parlamentu, a to najmä preto, lebo pracovali menej efektívne, ako si predstavoval. A nech sa vraví o rozdelení Čechov a Slovákov, čo chce, nebolo to zase až také jednoduché! Delil sa predsa majetok! Kto si z toho obdobia neprečítal nejaké brožúry, podrobne nesledoval tlač alebo nebol priamo pri tom, ten si naozaj ani nevie predstaviť, čo to bolo za obrovskú robotu, ustanoviť centrálne orgány, ministerstvá, celú štátnu správu a podobne, formou serióznych zákonov! Vladimír Mečiar vtedy odviedol veľký kus práce! Bol nesmierne pracovitý a myslím si, že nikto v jeho okolí by nezvládol nič podobné!

Keď som sa vracal domov v noci o druhej, o tretej nadránom, on ešte svietil a študoval materiály. Vtedy býval vo vile MV a ja som mu občas zazvonil. Ochranka mi otvorila, vošiel som a na jeho stole stáli obrovské kopy materiálu smerujúceho do vlády. Mnohí ho dnes odsudzujú a robia si z neho niekedy aj posmech! No vtedy naozaj nebol na Slovensku nikto, kto by zvládol rozdelenie Čechov a Slovákov! To je objektívny fakt. Veď napokon sa vie aj to, že naši politici sa báli funkcie premiéra!

Existovali vôbec účtovné uzávierky podnikov? O koľko menej sa predával majetok?

No... o veľa ani nie. Brala sa však do úvahy amortizácia podniku. Podnik, fabrika mala napríklad štyridsať rokov, takže tá jej účtovná hodnota už nebola vysoká. To je napríklad ako s Bojnickým zámkom, len opačne. Baťa ho voľakedy kúpil za päť miliónov a dnes má zámok hodnotu miliardu, dve.

Fabriky boli veľmi zastarané, málo výkonné. Keď sa celá suma potom rozložila na splátky a nový majiteľ doniesol potvrdenie z banky, že banka úver prefinancuje a ten bude splácať vlastne jej, mechanizmus začal platiť.

Vtedy bolo veľa takých z niektorých politických strán, ktorí si jednoducho povedali – sme pri koryte, prečo by sme nechávali fabriky druhým. A takto postupne si majetok štátu rozchytávali aj ľudia z nižších politických štruktúr. Zo začiatku však vôbec nešlo o nejaké veľké úplatky, provízie. No postupne mnohí úradníci, ktorí fabriky prideľovali, mali tiež záujem zarobiť! A v podstate... provízie dosiahli až dnešnú úroveň.

Takto sa vlastne skoro všetky podniky dostali do súkromných rúk. Pravdaže, okrem strategických. Tých sa Mečiar nedotkol. Ich privatizáciu však neskôr dokončila Dzurindova vláda.

Vravelo sa, že Vladimír Mečiar mal z privatizácie najvyšší profit, vraj mu museli odovzdávať z každej privatizácie každý rok desať percent, a hovorilo sa aj, že noví majitelia často svoje záväzky nesplácali...

Ja osobne si myslím, že Vladimír Mečiar sa zo začiatku celkom určite menšími podnikmi nejako zvlášť nezaoberal. Bola to záležitosť Fondu národného majetku a priateľských vzťahov. Pri väčších podnikoch je možné, že si to dohadoval sám, ale pri tom som nebol, takže neviem. Môžem však vyhlásiť, že ja som privatizoval dosť podnikov a naozaj som nemusel nikomu dávať ani korunu provízie.

Všetci však vieme, že Vladimír Mečiar v politike reálne zbohatol! Také majetky predsa nemohol získať z peňazí, ktoré dostával na výplatu!

Pochopiteľne... každý pekár je od múky! Tak to vo svete chodí. Ale nejaké úplatky... skôr si myslím, že veľká časť peňazí išla na organizáciu strany. Že tam potom bolo nejaké iné delenie... je to možné.

Alebo napríklad aj tá nešťastná Elektra! Poznal som tú stavbu osobne, veď za socializmu som v nej bol neraz! Taká stará, ošumelá haraburda! Pri privatizácii mala hodnotu iba zopár korún. V porovnaní so privatizovanými fabrikami! To médiá z nej urobili pozlátený kaštieľ!

Bolo podľa teba správne, že majetky mohol privatizovať ktokoľvek? Ty si bol človek z priemyslu, z výroby, mal si kvalifikáciu, prax... obrovské majetky však podostávali všelijakí ľudia, čo na túto tému nevedeli vôbec nič!

Pravda je, že tie štátne podniky potom začali takmer rabovať! V časoch socializmu tvorili obrovské zisky, veď sme vyrábali zbrane, strelivo, tovar dennej spotreby, textil, topánky, techniku, stroje... naraz prišla generácia nových majiteľov, ktorá nemala pre svoju výrobu odbyt. Veď sa zmenila situácia v celom našom regióne! RVHP zanikla... začali teda hľadať trhy na Západe. Tam však nikto nečakal na náš tovar! No a chlapci nevedeli, čo s tým. Mysleli si, že to bude ľahké! Ak podnik pred dvomi-tromi rokmi zarobil sto miliónov, čakali, že im zarobí rovnaké peniaze. Zrazu však zistili, že nemajú odbyt, že nemajú ľudí... šikovní riaditelia už mali vlastné firmy, privatizovali pre seba, nešikovní nechceli poriadne pracovať... Bol to riadny mišmaš. Privatizérom splátky bežali, banky chceli peniaze, no fabriky nezarábali. No a stalo sa to, že 60 až 80 percent podnikov išlo do konkurzu. Potom už nemuseli platiť, veď ani nemali z čoho, a Fondu zostali dlžoby.

Až v takom roku 1997-98 sa konečne dalo trochu zhodnotiť, ako sprivatizovaný majetok vôbec dopadol! Čo sa s ním ďalej stalo. Podniky, ako boli VSŽ, tie privatizoval Rezeš, Ružomberské papierne, tie fungovali, dostal Filo s Krajňákom a neskôr polovičku predali Rakúšanom...

V roku 1998 sa menila vláda a Vladimír Mečiar už potom nemal na peniaze nejaký veľký dosah.