epub producer © 2014 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Alexandra Pavelková
18. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Jana Plauchová, 2013
Cover © Peter Dlhopolček, 2013

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89341-91-7

1. časť
VYDESENÍ

Kennedyho vesmírne stredisko, 14. október, 17:40

Bezoblačnú oblohu pokrýval modrý súmrak, v ktorom sa začínali strácať obrysy predmetov, predzvesť blízkeho nástupu hviezd. Ani na západnom obzore nemala iné sfarbenie, len viditeľne svetlejšie. Znamenalo to, že zajtra bude pekný deň. Do modrastého šera boli ponorené zvláštne obrovské konštrukcie. Pavučiny oceľových trámov, zložité kovové veže v prudkom kontraste s jednoduchými prízemnými budovami v tvare kvádrov. Hustnúcu tmu pretínali svetlá stoviek reflektorov a žiariviek. Pod klamlivým dojmom pokoja a ticha jesenného večera sa pri bližšom pohľade skrýval živý, hustý pohyb. Žiariace body boli dočasne zaclonené prechádzajúcimi ľudskými postavami, svetlá áut sa pohybovali sem a tam, ticho preťal zvuk helikoptéry, ktorá preletela okolo štartovacej rampy a teraz sa vracala. Vo vzduchu viselo očakávanie.

Derek Watson sa blížil k dverám a zdvihol ruku, aby ju položil na kľučku a mohol ich otvoriť. Keď si o mnoho týždňov neskôr premietal v hlave túto scénu, dospel k záveru, že vtedy sa to všetko začalo. Nie na druhý deň, ako by si mohlo veľa ľudí myslieť, ale vtedy. Keby jednoducho prešiel okolo tých dverí a nevošiel do nich, nestalo by sa... nie nič, tak veľmi zase sám seba oklamať nedokázal, ale veľa. Veľa z toho by sa nikdy nestalo. Lenže Watson nemohol tie dvere minúť. Nezamýšľal sa nad tým, ale v tej chvíli bolo pre neho skrátka také prirodzené vstúpiť, aké prirodzené bolo pre neho dýchanie. A keby vtedy nevošiel dovnútra, kam by mohol ísť? Doma ho nečakal nikto. Nijaká manželka. Už dávno nie.

Keď siahol na kľučku, začul smiech, ktorý sa ozval zvnútra. Sám sa pousmial a otvoril dvere. Preletel pohľadom prítomných, potom vstúpil dnu a pobavene sa opýtal: „Kde máte veliteľa, posádka?“

Otočili hlavy k nemu, všetkých šesť ľudí v miestnosti. Sedeli okolo stolíka, na ktorom boli pomedzi poháre porozkladané rozličné predmety: darčeky, talizmany, somarinky. Carrie, žena s nakrátko ostrihanými vlasmi, povedala: „Ford? Ešte sa pripravuje. Veď vieš, na zajtrajšok.“

Watson zamieril k prázdnemu kreslu, ktoré tam čakalo na neho. Ostatní ho zdravili, nie slovom, ale úsmevom a pohľadom, pretože prišiel medzi svojich.

„Áno, a aj McCarter,“ doplnil Mack, celým menom McDowell Hartley, zo širokej pohovky. Vedľa neho sedeli ďalší dvaja muži, Tony a Clyde.

„Vy ste sa všetci zbláznili, chlapci,“ vyhlásil Tony s predstieraným údivom. Nikto sa nepozastavil nad tým, že ich nazval chlapci, pretože jediná žena v miestnosti bola Carrie. A nielen v miestnosti, ale aj v celej posádke, takže sa prispôsobila.

„Videl som Forda pri vstupe do areálu,“ pokračoval Tony.

„S niekým sa tam stretol. Dal by som krk na to, že viem s kým.“

„Jednoducho, mladoženáč.“ Clyde sa natiahol za svojím pohárom. „Som zvedavý, dokedy mu to vydrží.“

„Už sú s Mary svoji pol roka a stále sa správajú, akoby boli na svadobnej ceste,“ poznamenal Tony.

„Takže takto on dodržiava karanténu!“ zvolal Mack.

„Ako keby sme ju my dodržiavali,“ pripomenula Carrie.

Niekto by mohol tvrdiť, že pili, pomyslel si Watson, ako prechádzal pohľadom po naradostených tvárach prítomných a počúval ich nič neznamenajúce tliachanie. Niekto, kto ešte nezažil opojenie niečím iným ako alkoholom.

„Keď sme už pri tom dodržiavaní pravidiel, som rád, že vy ich dodržiavate,“ Watson sa významne rozhliadol po stole, kde videl fľaše rozličných značiek pramenitej vody, „ale ja dnes večer na sucho zostať nemienim.“ S týmito slovami vybral z tašky fľašu whisky.

Tento čin vzbudil u všetkých predpokladané pozdvihnutie. „To nemyslíš vážne, Derek,“ povedala Carrie so smiechom. „Nedráždi ma, lebo zajtra nikam nepoletím.“

„Samozrejme, že nemyslím.“ Watson vložil fľašu zase do tašky. „Tentoraz sa obetujem a budem piť s vami... minerálku.“ Posledné slovo vyslovil s hraným opovrhnutím.

„Ak vôbec poletíme,“ nadhodil Mack, zatiaľ čo nalieval Watsonovi minerálku. „Na prvý pokus, to sa už dávno nepodarilo.“

Watson pozrel do tichého kúta stola – na Alana a Davida. Pre Alana bolo mlčanie normálne, ale Dave... Hoci sa smial spolu s ostatnými, nedalo sa to porovnať s tým, aký veselý a plný energie bol ešte pred niekoľkými hodinami. Začína mu to dochádzať, pomyslel si Watson. Začína mu dochádzať, že čoskoro skutočne poletí. Zrazu si s prekvapením uvedomil, že až teraz to začína dochádzať aj jemu. Pritom to nebol prvý let... ani desiaty. Novinári sa ledva unúvali podať správu o lete na predposlednej stránke denníkov, verejnosť horko-ťažko zaregistrovala, že sa zase pripravuje misia raketoplánu k Medzinárodnej vesmírnej stanici, ktorá má na ňu dopraviť ďalší modul... ale pre tých, ktorých sa to týkalo tak veľmi ako Watsona, každý let znamenal novú etapu ich života, nové dobrodružstvo, prinášajúce nové úspechy a sklamania, a v ničom sa neopakoval.

„Koľko percent je pre štart?“ opýtal sa David. Visel pohľadom na Watsonovi ponad hradbu fliaš a pohárov.

„Sedemdesiatpäť,“ odvetil Watson a odpil si.

„To bolo o štvrtej poobede,“ povedal Mack naoko nahnevane. „Vieš, čo všetko sa odvtedy mohlo zmeniť?“

„Chlapci, ak si myslíte, že vám budem chodiť zisťovať každú hodinu, koľko percent je pre štart...“

„Ešteže sme iba na začiatku štartovacieho okna,“ pripomenula im Carrie.

„A čím viac odvolaných štartov, tým viac tort,“ zasmial sa Tony. Narážal na tortu v tvare emblému misie, ktorú dostala každá posádka pred letom.

„Čo je také na tortách?“ spýtal sa Mack.

„No predsa v porovnaní s kozmickou stravou...“

„Tony by si mal dať zabaliť kus torty so sebou,“ zavtipkovala Carrie.

„Ako Gus Grissom ten svoj hovädzí sendvič,“ povedal Clyde. Pri pripomienke známeho výstrelku jedného astronauta sa všetci zasmiali.

„Myslím, že reakcia vedenia na Grissomov prepašovaný sendvič bola dostatočne odstrašujúca pre všetky budúce generácie dobyvateľov kozmu,“ doložil Mack.

„Nezabudnite mi z tej torty kúsok nechať,“ pripomenul Watson, keď ďalší nával smiechu trochu stíchol.

„A zaslúžiš si?“ doberala si ho Carrie.

„Clyde si zaslúži viac,“ vyhlásil David.

„Ale no tak,“ bránil sa Clyde. „Toto sme už preberali a opäť vám hovorím…”

„Len nepredstieraj skromnosť,“ prerušil ho Mack. „To, čo si urobil, bolo...“ chvíľu nevedel nájsť výraz, ktorý by v plnej miere vystihoval veľkoleposť Clydeovho činu, „...úžasne veľkorysé.“

„Také niečo skutočne nemalo v histórii kozmických letov obdobu,“ podporil ho Watson.

„Naozaj ešte nikto nikdy neodstúpil z nominácie na let?“ spýtal sa Dave.

„Dobrovoľne určite nie,“ odvetil Watson. „Iba zo zdravotných dôvodov.“

David nevedel, čo povedať. Watson nebol nadšený z toho, že sa opäť dostali k tejto téme. Práve teraz, keď potrebujú Davea udržať v dobrej nálade.

„Nepreháňajte,“ prerušil krátke ticho Clyde. „To, že som odmietol nomináciu a potom vystúpil z oddielu astronautov, aby na moje miesto mohol nastúpiť náhradník, má aj svoje výhody.“

„Napríklad tú, že nebudeš musieť nasledujúce dva týždne prehĺtať zubnú pastu po umytí zubov,“ zažartoval Mack.

„Pôjdeš sa zajtra pozrieť na štart?“ spýtala sa Carrie.

„Nie. Možno v televízii,“ odpovedal Clyde. „Žiaľ, neuvoľnili ma.“

„Si si istý, že ťa to nemrzí?“ spýtal sa Dave vážne. „Že to nebudeš ľutovať?“

Clyde sa pozrel Davidovi do očí: „Určite nie.“ Znelo to dostatočne presvedčivo aj pre Watsona, ktorý si všímal správanie jednotlivých členov posádky o niečo starostlivejšie ako iní.

„Byť náhradníkom je veľmi nevďačná funkcia,“ doložil Clyde. „Na svoj prvý let by si inak musel čakať niekoľko rokov.“

Watson prerušil mlčanie, ktoré by možno trvalo dlhšie, než je dobré, a vytiahol malý, slávnostne zabalený predmet. „Niečo pre teba mám,“ podal ho Davidovi.

Keď Dave bral do ruky balík, krátko na Watsona pozrel a hneď vedel, že je to opäť nejaký žart. Roztrhol ozdobný papier. Vo vnútri balíčka bol v celofáne zabalený detský cumeľ. Nie skutočný, išlo o lízanku v tvare cumľa, ale podobu mal zachovanú verne.

„To je pre prípad, že by si sa na obežnej dráhe potreboval upokojiť.“

David sa smial spolu s ostatnými – a na Watsonovu veľkú úľavu úplne uvoľnene. Watson na krátku chvíľu pocítil ľútosť, že on má už toto všetko za sebou. Napätie z prvého letu, aj z ďalších.

V mnohých ohľadoch by súčasnú prácu nevymenil za nič na svete, ale niekedy... nie často, ale niekedy predsa...

Jeho myšlienky prerušil Tony, ktorý zdvihol svoj pohár s vodou. „Na Davida Briggsa, najmladšieho astronauta za posledné desaťročie.“

„A na zajtrajší štart,“ doložil Dave. „Na to, aby všetko dobre dopadlo.“

Zajtra skutočne poletia, pomyslel si Watson s novou dávkou údivu, hoci dovtedy bol presvedčený o tom, že udalosť, ktorú očakáva celé mesiace, ho nemôže prekvapiť. Lenže tie mesiace ubehli rýchlo a zrazu stál pred dňom, keď motory raketoplánu zahučia, vypustia masívne oblaky kondenzovaných pár a Discovery zamieri k oblohe.

Keď Briggs dopil, mimovoľne sa dotkol prstami pravej ruky emblému na tričku. Známe, upokojujúce gesto. Pripomenutie, že je súčasťou čohosi cenného a veľkolepého.

Emblém mal tvar kruhu a bol na ňom, ako inak, raketoplán Discovery. Za jeho smerovým kormidlom sa dvíhala Medzinárodná vesmírna stanica, solárne panely krásne symetricky rozložené po oboch stranách. Pod raketoplánom bola planéta Zem s vychádzajúcim slnkom, nad stanicou sedem hviezd obrazca Veľkého voza. Červený lomený pruh, podobný tomu na logu NASA, dodával emblému zvláštnu, no príjemnú asymetriu a dynamiku.

Tony sa niečo spýtal Carrie, ale otázku ani odpoveď Watson nepočul. Namiesto toho sa mierne naklonil ponad stôl k Briggsovi. Briggs sa rovnako mierne naklonil smerom k nemu a vedel, že tentoraz nepôjde o nijaký žart.

„Keď budeš tam hore,“ začal Watson, „a vystúpiš z prechodovej komory, v okamihu zabudneš na to, že si sa niekedy bál. Dokážeš sa koncentrovať len na úlohy, ktoré musíš splniť, a všetko ostatné pôjde bokom. Ani si neuvedomíš, že si vo vesmíre. Budeš vnímať len to, na čom práve pracuješ.”

Briggs pomaly, vážne prikývol. „Ako si vedel, že som sa obával práve začiatku výstupu? Toho, či nebudem mať problém okamžite sa zžiť s prostredím?“

„Pretože ja som tam hore bol tiež,“ povedal Watson. „Pamätaj, tvoj výcvik zapracuje. Už to máš v sebe.“

„Ale naozaj sa nestáva často, aby dvadsaťosemroční zelenáči pri svojom prvom lete prepájali moduly a vymieňali chybné gyroskopy. Úprimne, som rád, že tam bude so mnou práve Al.“ Kývol smerom k Alanovi Carnellovi, ktorý doteraz neprehovoril ani slovo. Ľuďom, čo ho poznali len zbežne, pripadal uzavretý. Alan to vysvetľoval tak, že nerád otvára ústa zbytočne. Bol to profesionál, pokojný a dôsledný vo všetkom, čo robil.

„Tri výstupy,“ uvažoval Briggs nahlas. „Množstvo montážnej práce. Ale ten výhľad... to musí byť niečo úžasné!“

„Jedného dňa sa možno kozmické stanice budú na orbite budovať bez ľudského zásahu.“

„To radšej nie,“ povedal Briggs. „Keby sme len prišli na hotové, vesmírne lety by stratili svoje čaro.“

Teší sa na to. Je nervózny, ale veľmi sa na to teší. Teraz si už bol Watson istý a pocítil nesmierny pokoj. Pokoj, ktorý pramenil z toho, že ani netušil, ako hlboko v ňom predtým driemali obavy.

„Takže Ford dnes večer nepríde?“ vrátil sa Mack k pôvodnej téme. „Dúfal som, že sa aspoň na chvíľu zastaví.“

Keď hovorili o Nathanielovi Fordovi, bol pre nich Ford, nikdy nie Nate. Watson pochyboval, že hocikomu, kto kedy stretol Forda, by napadlo volať ho Nate. Raz sa nad tým zamyslel a prišiel na to, že skrátka... Nathaniel Ford bude vždy iba Ford. Keď ho spoznal, ten bol vo svojich tridsiatich piatich rokoch ešte stále slobodný, čo Watsona nijako neprekvapovalo. Potom ale stretol Mary.

„Podľa toho, ako sa to vyvíjalo vtedy, keď som ich videl spolu, ťažko,“ odvetil Tony a Watson sa odtrhol od myšlienok na Mary Fordovú. „Nestačí ti, že budete spolu dva týždne na obežnej dráhe?“

„Bol by som radšej, keby sme sa tu stretli všetci,” odvetil Mack. „Toto mi pripadá ako znamenie, že zajtra odvolajú štart.”

„Aj tak mám taký pocit, akoby sme nemali letieť,“ prehodil Tony a vstal, aby sa trochu povystieral.

„Prečo?“ spýtal sa Watson.

„Neviem, jednoducho tušenie.“

Mack tiež vstal, prišiel k oknu a otvoril ho. Dovnútra vnikli najprv zvuky nočného hmyzu, ostré a prenikavé cvrlikanie obyvateľov močaristej Floridy. Kdesi v diaľke zaškriekal vták. Do toho sa miešali zvuky motorov a vzdialené hlasy ľudí. Vzápätí Watson vdýchol vlažný nočný vzduch. Keď najbližšie znova zacítil túto zvláštnu arómu, takú podobnú dnešnému večeru na Myse Canaveral, vzbudila v ňom nával hrôzy.

„Predstavte si, že už o päť hodín začnú tankovať hlavnú nádrž,“ povedal Briggs túžobne.

„Večierka, chlapci!“ zvolala Carrie.

Mack sa hneď obrátil k nej. „Ale mamííííí...!“ zakvílil. „Veď je len sedem hodííín. A už som si spravil všetky domáce úlohýýýýý...“

„Lenže zajtra musíš skoro vstávať, synček.“ Carrie zadržiavala smiech.

„Vy vážne v takejto situácii dokážete spať?“ neveril Briggs.

„Na to si zvykneš,“ ubezpečil ho Clyde. „Keď zistíš na vlastnej koži, v akých podmienkach budeš spávať nasledujúce dva týždne, nebude ti robiť problém naposledy sa poriadne vyspať.“ Potom sa zdvihol. „Zajtra sa už neuvidíme. Takže...“ Objal Briggsa a postupne všetkých členov posádky.

„Znovu sa stretneme až po pristátí. Nie je to úžasná predstava?“ spýtala sa Carrie, keď sa s ním lúčila.

Bola to úžasná predstava. Predstava, že len pár kilometrov od nich stojí na štartovacej rampe obrovský stroj, ktorý ich zajtra vynesie hore. Po celý večer Watson kdesi v kútiku duše videl raketoplán. Obrovský, majestátny... a čakajúci.

Stredisko riadenia štartu, Mys Canaveral, 15. október, 7:13

Watson stál, pokojne, trpezlivo sa opieral rukami o stôl a hľadel na obrazovku počítača, kým okolo neho panoval čulý ruch. Ľudia za jeho chrbtom chodili, rozprávali, telefóny zvonili, a to všetko medzi dlhými radmi špeciálne tvarovaných stolov a ďalších počítačov. More počítačov a obrazoviek.

„Derek?“ Nejaký hlas ho oslovil a on náhlivo zdvihol hlavu v očakávaní, že sa vyskytol problém a odpočítavanie bude pozastavené, ak nie rovno zrušené. Pre posádku je správa o odvolaní nepochybne oveľa nepríjemnejším prekvapením, ako pre zvyšok personálu. A hoci od chvíle, keď sám sedel v nepohodlnej polohe nohami nahor pripútaný v kresle pilotnej kabíny, uplynulo už niekoľko rokov, ešte stále sa cítil ako jeden z nich, stále pociťoval nervózne zachvenie pri akomkoľvek náznaku prerušenia štartu.

Zdvihol hlavu a uvidel Jeffa Fostera, jedného zo svojich mnohých známych na hranici priateľstva. „Ako to ide, kámo?“ spýtal sa Jeff.

„Dobre,“ usmial sa Watson a vedel, že sa nepýta ani tak na štart, ako na jeho osobný život. „Všetko ide dobre.“

„To som rád. Cítim v kostiach, že dnes poletíme.“

Watson chcel povedať, že on v to tiež dúfa, keď vtom sa k nemu pretlačil ďalší z jeho známych. „Derek! Konečne som ťa našiel. Zháňajú ťa v galérii pre návštevníkov.“

„Alice?“ tipoval.

„Áno a ešte nejaká...“

„Lindsey,“ dokončil Watson.

„Áno, Lindsey.“

Watson sa vystrel. „Carl, koľko je do opätovného odpočítavania?“ zvolal na technika o dva rady vpredu. Odpočítavanie pred štartom raketoplánu malo totiž jedno zo svojich plánovaných prerušení, rezervovaných pre prípadné poruchy. Našťastie, nijaké problémy sa nevyskytli, ak nerátame malú chybu senzoru, ktorú vyriešila dvojica technikov bez akejkoľvek ďalšej pomoci.

Oslovený krátko pozrel na obrazovku: „Štyridsaťosem minút.“

„To stíham,“ okomentoval Watson.

„Prečo sa tak snažíš vrátiť sa načas? Nemusíš tu byť,“ dohováral mu Jeff.

„Áno, ale ja tu byť chcem,“ odpovedal Watson a odišiel.

Vonku panoval slnečný deň, ktorý nasledoval po chladnej noci, takže vzduch bol až iskrivo svieži. Americké vlajky ochabnuto viseli na tyčiach. Nebezpečenstvo odvolania štartu kvôli počasiu bolo zažehnané. Raketoplán stál zahalený do oblakov čiastočne zamrznutého dusíka a cez jeho motory cielene unikali malé množstvá paliva. Pred vstupom na tribúnu pre návštevníkov sa zhromaždilo množstvo ľudí. Watson sa medzi nimi začal systematicky pretláčať, až kým neuvidel známu tvár. Stretol ju len niekoľkokrát v živote, vždy počas večerí alebo iných neoficiálnych stretnutí. Bol viac priateľom jej manžela ako jej, ale sľúbil, že tu pre ňu dnes bude.

„Derek!“ Viditeľne sa jej uľavilo, keď ho zazrela. Hneď sa usilovala dostať sa k nemu. Išlo jej to ťažko a Watson rýchlo zistil prečo. Niesla na rukách dieťa, vyše ročného chlapčeka, ktorý si cmúľal prst a na ruch okolo seba hľadel s nezúčastneným záujmom.

Ešte nebola ani celkom pri ňom a už spustila: „Ja viem, že som ho nemala brať, ale nemal mi ho kto postrážiť. Pani Collemannová je na dovolenke a Audrey ochorela dcéra, odriekla to na poslednú chvíľu. Ja som naozaj nevedela, kam ho mám dať, a tak som si pomyslela, že by nebolo zlé, vieš...“

„Iste, nevadí,“ povedal a snažil sa, aby to vyznelo úprimne. Tribúny boli síce plné detí, ale nie až takých malých. „To je váš najmladší?“

„Áno, to je Lewis,“ odvetila a potom sa vrátila k prerušenému prúdu slov: „... a okrem toho som si myslela, že je dôležité, aby to videl. Vieš, on z toho, samozrejme, veľa nepochopí, ale predsa by bolo dobré, keby videl, keď jeho otec bude prvýkrát... chápeš, prvýkrát, to je niečo také výnimočné, že som ho nemohla...“

V tom okamihu jej spadla kabelka. Watson sa zohol, ale ona už náhlivo položila dieťa na zem a zdvihla ju. Lewis stál dosť neisto a pridŕžal sa matkinej nohy. To však nebolo nič v porovnaní s neistotou, ktorú ukazovala Alice Briggsová. Ruky sa jej tak triasli, že kabelku udržala len pár sekúnd a opäť skončila na zemi. Tentoraz jej ju podal Watson.

„Len pokoj,“ povedal a zahľadel sa Alice do očí, keď jej ju podával. „Pokoj. Všetko je v poriadku. Všetko dobre dopadne.“

Znepokojivý náznak paniky jej zmizol z tváre, ale kabelku si pritisla pevne k sebe, akoby sa bála, že jej znovu vypadne. „Som hlúpa,“ zašepkala. „Viem, že som hlúpa a tak som dúfala, že dnes budem pokojná. Taká ako Lindsey. Ale Audrey naozaj všetko odriekla na poslednú chvíľu a Lewis mi zostal doma a ja som nevedela...“

„Nie je žiadny problém, ak bude tu,“ povedal Watson.

Sklopila zrak. „Ale problém je v tom, že je tu s polohysterickou matkou. Poď, Lewis.“ Zohla sa k potomkovi, aby ho opäť vzala na ruky.

„To je úplne prirodzené,“ ubezpečoval ju Watson. „Je prirodzené, že máš obavy.“ Viedol Alice davom k miestam vyhradeným pre členov rodiny posádky. Všimol si, že sa trochu upokojila, hoci kabelku stále zvierala v ruke tak pevne, až jej obeleli hánky.

„Čo teraz robí Dave?“ spýtala sa.

Watson pozrel na hodinky. „O chvíľu by mali skončiť s obliekaním do skafandrov. Potom ich čaká cesta na rampu a nástup do raketoplánu.“

Prešli okolo reportérov, ktorí stavali stojany pre kamery. Dieťa bolo celkom ticho, len udivene sledovalo množstvo ľudí okolo seba.

„Aha, tam je Lindsey!“ zvolala Alice náhle a zdvihla ruku s kabelkou, aby na ňu zamávala. „Hej, Lindsey! Tu sme!“

Vysoká svetlovláska si zložila slnečné okuliare. „Alice!“ potešila sa a náhlila sa k nim. Na manželke pilota Dennisa McCartera nebolo poznať ani trochu nervozity, ktorá tak sužovala Alice. Naopak, na Watsona pôsobila dojmom, akoby prišla na neviazaný hudobný festival. Jej dobrú náladu bez stopy obáv si rýchlo všimla aj Alice, pretože vzdychla: „Lindsey, takmer ti ten pokoj závidím. Ja som sem skoro ani nedošla. Musela som zaparkovať na odpočívadle a upokojiť sa, pretože sa mi tak triasli ruky, že som nemohla pokračovať v ceste.“

„Je to tvoj prvý štart. Zvykneš si na to.“

Poblednutá Alice pokrútila hlavou. „Na to sa nedá zvyknúť. Je to také iné... kým slúžil vo vojenskom letectve, nebála som sa, ale toto... toto je jednoducho...“ Znova pokrútila hlavou. Nevedela to vyjadriť slovami. A Watson sa s ňou v duchu stotožňoval. Naozaj to bolo iné.

„Budeme tu iba my dve?“ spýtala sa Lindsey.

„Nie, mal by prísť aj Roger,“ odvetila. „Ak nerátame Mackových a Carriených rodičov, Tonyho otca, Alanovho brata...“

„Myslela som životných partnerov posádky.“

„Beth hovorila, že bude robiť, čo sa dá, aby sa sem dostala, ale nič nemôže sľúbiť,“ zapojil sa Watson.

„Bolo by pekné, keby sa Beth podarilo prísť,“ povedala Lindsey a opäť si založila slnečné okuliare.

Zastali pri svojich miestach. Čakal tam na nich Roger Newman. Ako všetkých blízkych a príbuzných astronautov, aj jeho Watson dobre poznal a priateľsky sa s ním zvítal. Alice a Lindsey si sadli. V tej chvíli Lewis začal plakať. Nie veľmi, len potichu mrnkal, skôr zo všeobecného zmätku ako z nejakého konkrétneho dôvodu. Keď ho však na ruky prebrala Lindsey, zase stíchol. Pohľad na obrovské odpočítavacie hodiny stále stojace na hodnote T – 3h 00min 00sek Watsonovi pripomenul, že času nie je nazvyš.

„Roger, nebude ti vadiť, keď ti tieto dve krásne dámy prenechám?“ uisťoval sa.

„Isteže nie,“ usmial sa Roger. „Ty sa k nám pred štartom nepridáš, však?“

„Nie,“ odpovedal Watson. „Tak teda, príjemný zážitok.“

Ľudia striedavo upierali zrak na zastavené hodiny a na nehybný raketoplán v diaľke za ligotavou vodnou hladinou. Obloha bola doslova nebesky modrá, od rána sa citeľne oteplilo. O niekoľko dní neskôr Watson pochopil, že už nikdy nebude taký bezstarostný a taký plný čistej radosti zo slnečného dňa ako vtedy, keď kráčal po trávniku pomedzi skupinky ľudí v komplexe Kennedyho vesmírneho strediska.

Štartovací komplex 39, Mys Canaveral, 15. október, 8:15

Šofér zabrzdil tak prudko, že nepripútaného Watsona hodilo dopredu na palubnú dosku. Keby neboli posledným vozidlom, nemohol by si dovoliť zastať tak náhle. Vlastne si vôbec nemohol dovoliť zastaviť. Preto len pribrzdil a opäť dupol na plyn. Tento okamih však stačil na to, aby Higgins naskočil.

„John, neuveriteľné, že si tu,“ zvolal Watson. „Nemal si byť v riadiacom?“

„Som v inej zmene,“ odpovedal jeho kolega. „Začínam až o osemnástej.“

„V ktorej zmene?“

„V Zelenej.“

„Aha, v Rockovej,“ uškrnul sa Watson.

Každá osemhodinová zmena v riadiacom stredisku mala svoje pomenovanie, väčšinou podľa nejakej neutrálnej farby. Mnohí členovia Higginsovho tímu však neboli nadšení z pomenovania „Zelená“, pretože im pripomínalo Greenpeace. Neoficiálne sa premenovali na Rockovú zmenu, hoci vedenie zaťato používalo pôvodný názov.

Vozidlo sa posúvalo na konci kolóny. Išli hneď vedľa cesty, ktorou sa na rampu dostal aj raketoplán. Pred nimi bol s blikajúcimi výstražnými svetlami autobus s posádkou a jej sprievod.

„Crain zúri,“ oznámil Higgins.

„Prečo?“

„Všetky televízne stanice odmietli vysielať štart.“

Watson udivene pozrel na Higginsa. „To vážne?“

Higginsovi sa na tvári zjavil úškrn. „Áno. Ak to takto pôjde ďalej, o päť rokov budeme radi, keď sa vôbec dostaneme do večerných správ.“

Watsonovi preletel po tvári neistý, neveriaci úsmev. „Aj regionálna?“

„Komu záleží na tom, že štart sa bude vysielať na Floride, keď skoro všetci príbuzní a známi astronautov sú v Texase?“

Mary Fordovej možno áno, pomyslel si Watson. Ale ona mala dôležité rokovanie práve v čase štartu. S trochou šťastia by to však mohla stihnúť. Keby sa vzlet oneskoril...

„Radšej nech sa nič nevysiela, pretože to by zase zúril Mack,“ povedal Higgins.

„Prečo?“

„Ponúkli nám krátky spot po štarte, keď skončí šou Jimmyho Fletchera.“

„Až po štarte? Skutočne skvelá ponuka.“

„Predsa nemôžu prerušiť živé vysielanie Jimmyho Fletchera, no nie? A Macka by porazilo, keby zistil, že ide až po Fletcherovi a navyše ani nie v priamom prenose. Neznáša ho.“

Watson sa zasmial. „Dúfam, že Crain tú ponuku vo všetkej dôstojnosti odmietol.“

„V jeho nálade sa o všetkej dôstojnosti nedá hovoriť...“

Zrazu tu bola rampa, vyrástla akoby z ničoho a zastrela im celý obzor. Autobus zastal, sprievodné vozidlá parkovali vedľa neho. Watson vystúpil a zahľadel sa do výšky. Až tu mal človek skutočne pocit, že toto zariadenie je naozaj schopné dostať ľudí do vesmíru, čo ako táto myšlienka znela neuveriteľne aj po päťdesiatich rokoch kozmonautiky.

Vrátil sa pohľadom na zem a videl vojakov rozmiestňovať sa na vopred určené pozície. Bolo ich množstvo, také množstvo, akoby sa pred každým kozmickým letom očakával útok. V podstate sa aj očakával. Všetci vedeli, akým lákavým cieľom je raketoplán pre teroristov.

Jasnooranžové skafandre posádky videl aj z diaľky. Vystúpili už všetci siedmi, zatiaľ bez prílb, vo veľmi dobrej nálade. Prišli posledné slová na rozlúčku, úsmevy, priania mnohých úspechov. Watson podišiel k Davidovi Briggsovi, na ktorom nebolo badať ani náznak včerajšej nervozity. Nič, okrem čistého nadšenia. Videl, ako Briggs na okamih znehybnel. Watson vedel, že si chce túto chvíľu navždy uchovať v pamäti.

„Derek,“ obrátil sa k nemu nadšene. „Som rád, že si prišiel.“

„Alice je už tu,“ oznámil mu Watson. „Pozdravuje ťa.“

„Výborne,“ zažiaril Briggs a zahľadel sa smerom k tribúnam, ktoré takto z diaľky vyzerali veľmi maličké. „Odkáž jej, že im obom z obežnej dráhy zamávam.“

„Pri ktorom obehu?“ usmieval sa Watson, ktorý, ako vždy, myslel na praktickú stránku veci.

„Pri každom,“ odpovedal.

„Tak veľa šťastia.“ Potriasol Daveovi rukou a keďže sa mu zdalo, že uvidel Briggsovou tvárou preletieť tieň obáv, dodal: „Pamätaj, že ešte nikdy sme tam hore nestratili človeka.“

„Všetko je raz prvýkrát,“ odvetil Briggs a Watson náhle pocítil nával strachu, takmer paniky. Zmizlo to však rovnako nečakane, ako prišlo.

Poslednému podal ruku Nateovi Fordovi: „Drž sa.“

„To by som mal asi povedať radšej ja tebe,“ zareagoval Ford. Watson si vtedy spomenul na istú štúdiu poukazujúcu na vysoký výskyt rakoviny medzi letovými dispečermi. Mohol za to pravdepodobne dlhodobý stres, ktorý bol svojou intenzitou porovnateľný, ak nie silnejší ako stres samotných posádok.

Watsonovi preletel po tvári nervózny úsmev, pretože mal ešte stále v živej pamäti ten iracionálny nával obáv. „Naozaj na mne vidno, že som z toho rozklepaný? To je kvôli Daveovi. Dávajte na neho pozor.“ Poslednú vetu vyslovil zo žartu. Keď naposledy videl Briggsa, bol predsa úplne v pohode.

Ford prijal jeho hru. „Samozrejme, že budeme.“

Pozeral sa, ako Ford, zvyšok posádky a dvaja členovia obsluhy rampy vchádzajú do výťahu, ako sa za nimi zatvárajú dvere a ako sa výťah pohýna do výšok, na úroveň vstupného prielezu do raketoplánu.

Jeho hodinky ukazovali 9:02. Posádka začala nastupovať do stroja.

Watson a desiatky ďalších pracovníkov sústredene pozerali na dispečera, ktorý počúval hlásenie lietadla skúmajúceho poveternostnú situáciu. Zopakoval poslednú skupinu čísel:

„8/ N1614/23 C1611/22 S1312/20.”

Watson si vydýchol. Letoví kontrolóri v jeho bezprostrednom okolí urobili to isté.

„Už som sa bál, že to pre počasie zrušia,” zavtipkoval Jeff po jeho boku.

Watson sa uškrnul. Mal dobrý výhľad na kameru sledujúcu Discovery spredu a videl aj riadny kus modrej oblohy.

Odpočítavanie opäť stálo, ale ak sa teraz rozbehne, pôjde bez prerušenia až do štartu. Prišli dlho očakávané slová: „Koniec prevodu údajov do palubných počítačov.”

Zraky osôb v stredisku riadenia štartu sa upreli na riaditeľa letu Roya Craina, prezývaného „letový“. Letový po poslednom hlásení pomaly, vážne prikývol. Nasledovala záverečná kontrola.

„MOD?” spýtal sa.

Technik, ktorý sa ukrýval za touto skratkou, pevne vyhlásil: „Ideme.“

„FDO?”

„Ideme.”

„GNC?”

„Ideme.”

„MMACS?”

„Ideme.”

Všetko išlo dobre. Inžinieri sledujúci všetky systémy postupne odriekali svoj súhlas so štartom. Keď posledný technik povedal svoje „ideme“, letový vyhlásil: „Záverečné odpočítavanie.”

Watson vedel, že medzi divákmi pri štartovacích hodinách prepukli ovácie. Záverečné odpočítavanie už v podstate znamenalo vzlet. Podarilo sa to, usmieval sa v duchu. Naozaj sa to podarilo na prvýkrát.

„Štart automatickej sekvencie,” hlásil komentátor štartu.

V riadiacom stredisku stále panovalo ticho a všetci nehybne hľadeli do svojich obrazoviek. Napätie sa však dalo krájať. Napätie zmiešané s takým silným očakávaním, že sa takmer báli pohnúť, aby nezničili ilúziu dokonalosti funkcie všetkých systémov. Watson sa v duchu preniesol k posádke v raketopláne. Držte sa, chlapci!

Sedem minút do štartu. Prístupový mostík k vstupnému prielezu raketoplánu sa odklonil. Sekundy bežali k vytúženej nule.

„Štart hydraulických čerpadiel,” povedal MMACS.

Opäť čakanie.

„Družicový stupeň na vnútorné zdroje,” ozval sa iný technik. Tieto slová znamenali, že ďalšie puto medzi Discovery a Zemou bolo preťaté. Stroj prestal byť závislý od vonkajších zdrojov energie.

Na blízkych záberoch kamier čoskoro začalo zaujímavé predstavenie. Pohyblivé plochy krídiel sa vyklopili smerom von, potom späť k stroju a zase von. Prebiehali ich testy. Aj obrovské hlavné motory raketoplánu sa skúšobne vychyľovali zo svojej základnej polohy.

Watson počul, ako sa Jeff zhlboka nadýchol. Pozrel na neho s pocitom zvláštnej súdržnosti a pochopenia, akú nemá a nemôže mať nikto iný mimo sály. Tam vonku sú stovky ľudí a ďalšie desaťtisíce Floriďanov sedia pri televíznych obrazovkách, ale nikto nie je tak veľmi „pri tom”, ako práve letoví kontrolóri. To, že Watson nepatril medzi hlavných kontrolórov, len dohliadal na merania, ktoré neboli nevyhnutné, na situácii nič nemenilo.

„Tri minúty do štartu,” hlásil komentátor. „Začiatok tlakovania kyslíkovej nádrže.”

Watson sa zamyslel nad tým, čo asi vidí na svojich monitoroch lekár. Zaznamenáva u posádky zrýchlený pulz? Má už blížiaci sa štart nejaký vplyv na ich tepovú frekvenciu?

„Začiatok tlakovania vodíkovej nádrže,” oznamoval neutrálny hlas. Jeden a pol minúty! V tejto chvíli bola preč aj čiapočka na vrchole hlavnej nádrže, ktorá dopĺňala odparené palivo. Discovery už nič nestálo v ceste do vesmíru.

Začala sa posledná minúta počas, ktorej raketoplán ostáva na Zemi. Letový sedel s pohľadom upretým na hlavnú obrazovku. Všetci boli pripravení. Vo Watsonovej mysli sa zjavil živý obraz napätých tvárí rodinných príslušníkov posádky. Možno práve vstávajú zo sedadiel, aby sa im zlepšil výhľad na stroj nesúci ich blízkych ku hviezdam.

„Riadenie štartu preberajú palubné počítače,” povedal komentátor. Od tejto chvíle sa pre Watsona čas čarovne spomalil. Začalo prichádzať množstvo hlásení, na takmer každú z posledných uplynulých sekúnd pripadalo jedno.

„Aktivácia hydrauliky štartovacích motorov.”

„Zážih chrličov iskier.”

„Začiatok nasávania paliva.”

„Všetko v poriadku!”

Desať…

„Štart zážihovej sekvencie hlavných motorov.”

Na obrazovkách sa objavili plamene šľahajúce z dýz motorov SSME.

Šesť…

„Tri na deväťdesiat.”

Štyri…

„Motory vo vzletovej polohe!”

Dva…

Jedna…

Watson si uvedomil, že už pol minúty zadržiava dych.

Nula…

„Štart!” zvolal komentátor.

„Zážih motorov SRB,” ozval sa technik prezývaný BOOSTER.

Komentátor: „Odpútanie od štartovacieho stola.”

Discovery vzlietol.

Pomaly, dôstojne stúpal popri obslužnej veži a obrovské mračná dymu sa rozbehli na všetky strany.

Čo sa stalo potom, vnímal Watson až zázračne jasne, aj keď mal pritom pocit, že nie je vo svojom tele. Krátko, trhane sa nadýchol a zaregistroval ešte technikove slová: „tri na stopäť”, keď sa stalo niečo, čo sa jednoducho stať nemohlo.

Sotva sa spodný okraj externej nádrže dostal nad úroveň vrcholu veže, na všetkých kamerách sa zjavil oslnivý záblesk, ktorý postupne prešiel do menej oslnivej ohnivej gule. Periférnym videním Watson letmo zaregistroval, že v miestnosti sa stmieva. Telemetria na obrazovkách letových kontrolórov zhasínala.

Videl to, ale nemohol uveriť, že to vidí. Svet prestal existovať, zamrzol v desivom tichu, v ktorom sa dialo čosi neskutočné.

Z ohnivého pekla sa čiastočne vynoril ľavý motor SRB, ktorý sa naklonil a začal klesať. Práve toto klesanie, tento náznak spätného pohybu Watsona primäl pochopiť, že je svedkom čohosi nepredstaviteľne strašného. Akonáhle sa dýza dotkla vypúšťacieho stola, motor v priebehu sekundy vzbĺkol po celej svojej dĺžke. Jas jeho plameňa prežiaril už zhasínajúcu ohnivú guľu vedľa neho.

Watson si zrazu uvedomil, že stojí, dokonca beží, aj keď z jeho nôh neprichádzali žiadne impulzy. Stále bol v stredisku riadenia štartu, ale nevidel okolo seba nič, len dvere. Rozrazil ich a bežal k schodom. Keď sa mu ten výjav stratil z očí, zrazu mal pocit, že to bol len absurdný sen. Vybehne von a uvidí raketoplán bezpečne stúpajúci do výšok na pilieri kondenzačných pár.

Pri východe stretol známeho človeka, jedného člena obsluhy rampy. V danom okamihu si nevedel vybaviť jeho meno, lenže vtedy si nebol istý ani tým, ako sa volá on sám. Známy vyzeral pokojne, ale len do chvíle, keď uvidel Watsona. Pri pohľade na jeho výraz sám zbledol. „Derek, preboha, čo…?” Viac nepočul, pretože letel ďalej.

Dobehol k plotu a prstami sa oň zachytil, takmer sa naň zavesil. Z tohto uhla mal výhľad na rampu dobrý. Pritlačil si čelo na pletivo a na pár sekúnd zavrel oči, pretože žiadny raketoplán na pilieri spalín tam nebol. Len tá neskutočná ohnivá guľa.

Do jeho uší doľahli prvé výkriky. Zdvihol hlavu a obzrel sa. Tí niekoľkí diváci, čo neboli na hlavnej tribúne, buď strnulo, omámene hľadeli a očividne nemohli uveriť vlastným očiam, alebo si už uvedomili, čo sa deje, a kričali.

Keď otočil hlavu, rampu už nevidel. Ani ohnivú guľu, pretože všetko zahalil dym. Začul slabé neprirodzené syčanie a dymu bolo čoraz viac, rozbiehal sa na všetky strany. Chrliče vody, napadlo mu. Chrliče postavené pre prípad požiaru zaplavujú rampu vodou. Prečo až teraz? Odtrhol sa od plota a urobil niekoľko neistých krokov. Pridržiavajúc sa pletiva, kráčal, nevediac prečo a nevediac kam. Hnala ho dopredu myšlienka, že musí, musí… Čo musí? Čo môže?

Vtedy uvidel, ako k rampe uháňa obrnené vozidlo, pásový transportér. Obrátil sa a videl prichádzať ďalšie dva. Stúpajúcu paniku na okamih utlmila taká úľava, až mal chuť padnúť na kolená a ďakovať nebesám, hoci neveril v Boha. Záchranné tímy. Konečne idú záchranné tímy, odolné vozy plné profesionálov. Ak má niekto moc premeniť tie mračná desivo čierneho dymu na stĺp spalín s letiacim raketoplánom na vrchole, potom to musia byť oni. Watson sa znova rozbehol a nebol sám. Ďalší ľudia bežali, vedenie začalo vydávať rozkazy.

Watson dobehol k divákom, ktorých síce nebolo toľko, ako pri štartovacích hodinách, ale aj tak sa dali počítať na stovky. Obloha strácala modrú farbu. Prvý mrak čierneho dymu z rampy dorazil a hoci sa už stihol značne rozptýliť, aj tak viditeľne poklesli farby a jas predmetov navôkol. Obraz okolitého sveta zodpovedal Watsonovmu duševnému stavu. Výkriky tíchli, namiesto nich sa ozýval plač. Videl muža s malým chlapcom na rukách. Otec zrejme zdvihol synčeka nad hlavy davu, aby sa pozrel na štartujúci raketoplán. Teraz ho otočil a pritisol mu tvár k svojej hrudi, nech za nič na svete nevidí, čo sa robí. Ľudia si plakali v náručí, plakali samostatne, niektorí pobiehali, iní len stáli ako stelesnenie bezradnosti.

Reportéri však nie. Jeden kameraman dychtivo hľadel do kamery a snažil sa optimalizovať obraz, aby mu nič neušlo. Watson si vzápätí všimol ďalšieho, ktorý mieril k otvorenej bráne. Počas celého štartu mala byť zatvorená, ale teraz tadiaľ zrejme prešli požiarnici a záchranári. Watsonovi sa zrazu zatmelo pred očami a bez problémov dobehol muža s kamerou, práve keď vstupoval do zakázaného areálu. Chytil ho odzadu za košeľu a trhol ním tak prudko, že mu jeho očividne drahý Canon (teraz videl, že je to fotoaparát a nie kamera) takmer vypadol z rúk. Stihol si ešte všimnúť, ako mužov idiotsky nadšený výraz vystriedalo prekvapenie.

„Hej, chlape, čo blázniš…?”

„Je tam zákaz vstupu,” zavrčal Watson a pustil ho, pričom ho poriadne postrčil. Hoci do toho ani zďaleka nevložil všetku energiu, ktorá sa v ňom zmietala, reportér skoro spadol z nôh. Začal za ním kričať, ale Watson ho už nepočul. Nepočul, pretože šprintoval ako o život smerom k rampe.

Zo strediska riadenia štartu merala cesta na rampu 39 A necelých päť kilometrov. Watson nebežal len po hlavnej ceste, ale skrátil si cestu cez trávu. Neuvedomoval si, kade ide a čo robí, kým nebol nútený polobehpolochôdzu prerušiť, pretože sa mu pľúca zaplnili dymom. Padol dopredu. Kašľal a kašľal, až si myslel, že sa zadusí. Zdvihol hlavu a uvidel rampu s rozpínajúcimi sa čiernymi mračnami dymu, viditeľne bližšie. Po hlavnej prístupovej ceste prešlo niekoľko požiarnych vozov so zapnutými sirénami. Watson zaregistroval, že je ich veľké množstvo. Požiarnici… a záchranná služba. Vzplanula v ňom bláznivá nádej spolu s trýznivou neistotou. Mŕtvi predsa nepotrebujú záchranku. Až doteraz vôbec nepomyslel na to, že posádka je mŕtva, ale v skutočnosti vedel, že je to veľmi pravdepodobné, už vo chvíli, keď raketoplán explodoval. Vedel to, ale odmietal tomu uveriť.

Ešte stále sa zadúšal kašľom, ale vstal. Bol schopný len tackavej chôdze. V hustnúcom dyme videl niekoľkých ľudí bežať smerom od rampy. Pocítil nával hnevu a odporu. Astronauti potrebovali pomoc, nie útek. Že situácia na rampe môže byť taká zlá, aby sa k nej nedalo ani priblížiť, to by mu nenapadlo ani v najhoršom sne.

Mierny vánok presmeroval dym na opačnú stranu polostrova, takže Watson videl dianie na rampe jasnejšie. Ešte stále z nej šľahali plamene. Nikdy predtým sa nič podobné nestalo, preto aj tomuto najprv odmietol uveriť. Rampa nemôže horieť. Počul hluk, krik, najsilnejšie hlasy ľudí. Ako sa čo najrýchlejšie potácal smerom k obslužnej veži, mal pocit, že hruď má v jednom ohni. Pot sa z neho len tak lial, dym ho štípal v očiach.

Zrazu si všimol, že niekto ide smerom k nemu. Podľa bieleho odevu a čiapky zakrývajúcej všetky vlasy spoznal člena obsluhy rampy.

„Čo sa stalo?” skríkol na neho Watson a opäť sa rozkašľal. Napriek záchvatom kašľa pribehol k neznámemu, chytil ho za plece a zatriasol ním. „Čo sa stalo?!”

„Ja ne… neviem,” zavzlykal člen obsluhy. „Zavolali nás sem a vzápätí odvolali… hovoria o evakuácii…”

„Čože?” spýtal sa Watson. „Čo…” Vtom uvidel ďalších ľudí idúcich viac-menej jeho smerom. Pustil muža v bielom a rozbehol sa k nim. Väčšina z nich mala požiarnické uniformy.

„Pane…!” zavolal na Watsona jeden z nich. Watson videl, že má tvár čiernu od dymu a uštvaný, takmer bezradný výraz. „Pane, tam nemôžete ísť!”

„Prečo?” kričal. „Čo sa deje?”

Takto zblízka už rampa začínala strácať svoju známu podobu. Chýbala celá vrcholová anténa, najvyššie poschodie obslužnej veže bolo celkom zničené a niekoľko ďalších poškodených. Tam, kde sa pôvodne nachádzal vypúšťací stôl, stála teraz beztvará čierna hromada. Z nej sa vo veľkých množstvách dvíhal dym. Vietor sa práve obrátil a zavanul k nim. Na chvíľu sa postavy okolo Watsona premenili na čierne tiene. Počul, ako sa všetci rozkašľali.

„Pane,” ozval sa hlas požiarnika, teraz už oveľa bližšie k nemu. „Požiar sa rozšíril…” zakašľal. „Hrozí… hrozí explózia zásobníka pohonných hmôt…” Zvyšok jeho reči zanikol v kašli, ale omráčený Watson pochopil, zrazu to na neho doľahlo veľmi jasne. Hrozí explózia, celý štartovací komplex môže byť zničený. Stojí pri centre katastrofy, aká v kozmonautike doteraz nemala obdobu.

V návale kašľa si neuvedomil, že padá. Zrazu však zistil, že sa ho požiarnik so začiernenou tvárou snaží odvliecť a volá ďalších na pomoc. Watson vynaložil všetko úsilie, aby sa vyštveral na nohy. Požiarnik ho podoprel a spolu sa vybrali preč od rampy. „Poďte,” prihováral sa Watsonovi. „Máme tu dosť ranených a priotrávených dymom. Nepotrebujeme ďalších.”

„Ranených?” spýtal sa Watson hneď, ako chytil dych. V duchu sa mu už zase rozžarovala úžasná nádej. „Chcete povedať, že niekto z posádky…?”

„Tí nemali najmenšiu šancu,” prerušil ho požiarnik, pričom sa nedíval Watsonovi do tváre. „Zranilo sa veľa členov záchranných tímov a hasičov.”

Watson na chvíľu ochabol, ale potom sa vzmohol a, opierajúc sa o požiarnikovo plece, prešiel celú cestu do bezpečnej vzdialenosti od rampy, kde stálo množstvo zdravotníckych vozov. Priamo na parkoviskách sa zriadili primitívne ošetrovne. Požiarnik, ktorý mu pomohol, ho chcel zaviesť k jednému vozidlu, ale Watson odmietol. Videl, že na tom nie je zďaleka tak zle ako niektorí, hoci ešte stále sa ho občas zmocnili záchvaty kašľa.

Neistým krokom sa posúval cez zmätený dav. Okolo kašľajúcich a stonajúcich ľudí sa pohybovali lekári a ošetrovatelia. Niektorí členovia záchranných tímov ležali na improvizovaných lôžkach zjavne v bezvedomí, na tvárach kyslíkové masky, z rúk im trčali hadičky. Sanitky hromadne opúšťali komplex s jasným, žalostným kvílením sirén. Všetci zranení mali na sebe záchranárske a požiarnické uniformy, občas len ich obhorené zvyšky. Watson nikde nezazrel to, po čom tak veľmi túžil. Záblesk dôverne známej oranžovej farby skafandra. Hasičove slová sa k nemu vrátili s drvivou intenzitou. Posádka raketoplánu nemala ani najmenšiu šancu.

Najprv to oznámiť rodinám.

Tak zneli rozkazy a nielen vládne, ale aj ľudské. To, čo niektorí zamestnanci Kennedyho vesmírneho strediska považovali za nehorázne pohŕdanie, sa ukázalo byť šťastím. Nijaká televízia s celoštátnym vysielaním nevysielala štart v priamom prenose, a preto sa príbuzní posádky, ktorí neboli na tribúnach pre divákov, nedozvedeli pravdu takým surovým spôsobom. Watsonovi kolegovia informovali rodiny v Houstone telefonicky, ale Mary Fordová sa teraz nachádzala na Floride a Watson považoval za morálnu povinnosť povedať jej to osobne.

Kráčal ulicou zastavanou peknými rodinnými domami a neuvedomoval si, že pozvoľna spomaľuje. Mal by to odbaviť rýchlo, najrýchlejšie, ako sa len dá, pretože v Kennedyho stredisku ho potrebujú. Možno Mary už o všetkom vie. Možno jej to stihol niekto povedať. Bola síce v práci, mala dôležité rokovanie, ale aj tam sa informácie rýchlo šíria. Oficiálne tlačové vyhlásenie ešte neprišlo, lenže médiá si len ťažko mohli nevšimnúť a nedovtípiť sa, čo sa v to ráno na rampe stalo. Veď dymový oblak vznášajúci sa na mieste sa nechcel rozptýliť a už si ho musela všimnúť aspoň polovica Floridy. A miestni dobre vedia, ako vyzerá typické mračno od štartujúceho raketoplánu, že je to niečo úplne iné ako ten zlovestný čierny dym. Okrem toho existuje ešte aj internet. Skrátka, Mary to už jednoducho musí vedieť.

Zazvonil. Istú chvíľu dúfal ako previnilé dieťa, že Mary nebude doma. Ale otvorila mu, v drahom kostýme, ktorý svedčil o jej nedávnom návrate, ale už v domácich papučiach a s vlasmi rozpustenými. Pravdepodobne ju vyrušil, keď sa chystala zapnúť si televíziu alebo zatelefonovať. Jej výraz hovoril za všetko. Nevedela to.

„Derek, to si ty?” povedala po letmom pohľade. „Poď…” chcela ho pozvať ďalej, ale zrazu sa mu lepšie pozrela do tváre a zmĺkla. Prečítala si v nej čosi strašné a on vedel, že sa musí ozvať, povedať to čo najskôr. Dostal však zo seba len: „Mary… je mi to nesmierne ľúto…” a hlas mu zlyhal.

Mary sa otočila tak rázne, až mu preblyslo mysľou, že mu chce zabuchnúť dvere pred nosom. Nechala ich však otvorené a vzďaľovala sa chodbou smerom k izbám. Jej rýchlosť Watsonovi vohnala do mysle ďalšiu absurdnú predstavu. Predstavu, že sa práve rozhodla vpáliť si guľku do hlavy. Cítil nutkanie rozbehnúť sa za ňou a zastaviť ju. Zároveň ale bojoval so zdravým rozumom. Je to nereálne podozrenie, zrodené z nepredstaviteľného napätia. Výsledkom bolo, že urobil niekoľko neistých krokov dovnútra. Prečo mu napadlo práve zastrelenie?

Ale Mary sa už vracala. Videl, ako prešla do kuchyne. Omámene vykročil za ňou a zastal na prahu, kde hľadel, ako si Mary púšťa do pohára vodu. Keď sa naplnil, nechala vodu tiecť a priložila si voľnú dlaň k ústam. Vzápätí sa napila.

Watson si uvedomil, že si vzala tabletku, ale ani to nezabránilo ďalšej desivej myšlienke: tabletkou možno zabiť rovnako ako zbraňou. Vzápätí tú predstavu rázne potlačil. Bez ohľadu na to, čo sú to za lieky, musela by ich hltať po hrstiach, aby jej ublížili.

Všimla si, že sa na ňu díva s nemým zdesením. „Upokojujúce tabletky,” hlesla a vzápätí sa zviezla na stoličku. Doslova zviezla. Watson v nasledujúcej chvíli sedel oproti nej a chytil ju za ruku položenú na stole. Zostala úplne bezvládna. V istom zmysle to bolo horšie ako výbuch žiaľu.

„Ako sa to stalo?” spýtala sa napokon.

„Hneď pri štarte… raketoplán explodoval. Nevieme prečo…”

„Všetci sú mŕtvi?”

„Všetci,” prisvedčil a ľutoval, že to vyslovil, lebo v tej chvíli sa udalosť pre neho stala prvý raz skutočnou. „Nate… Dennis… Dave…. Carrie… Al… Mack… Tony. Všetci.”

„Bolo to rýchle?”

„Určite áno,” odpovedal. Neklamal, no vedel, že Mary tomu celkom neverí. Watson by v tomto ohľade minimálne nemal mať žiadnu istotu. Ale zároveň chápala, prečo to musel povedať.

„Ani si nestihli uvedomiť, že niečo nie je v poriadku,” doložil. Mlčky sedel a držal jej ruku ešte hodnú chvíľu. Chvíľu, počas ktorej niekedy jeho dlaň pevne zovrela, niekedy ju nechávala ochabnutú a len zovretie jej ruky prezrádzalo, s akou veľkou bolesťou bojuje a ako sa etapy beznádeje striedajú s fázami úplného odmietania pravdy.

Watsonov pracovný telefón zazvonil. Zaklial pomedzi zuby, ale telefón neprestával zvoniť. Pomaly pustil Marinu ruku a prešiel s ním do vedľajšej miestnosti. „Áno?” zdvihol.

„Derek, potrebujeme ťa tu. Turcotte už dorazil,“ oznámil unavený Higginsov hlas.

„Nemôže to ešte chvíľu počkať?” namietal podráždene.

„Len choď,“ ozval sa hlas za jeho chrbtom. Watson sa prudko otočil. Stála tam Mary.

„Ale...“

„Ja to tu zvládnem,“ tvrdila.

Watson zložil.

„Nemám ti zavolať Joannu?“

Pokrútila hlavou. „Nie, nerob si starosti. Potrebujem byť teraz sama.“

Bolo to ako zlý sen, z ktorého sa nedalo zobudiť.

Watson objímal Lindsey McCarterovú, ktorá to prekvapivo niesla omnoho horšie ako Alice. Keď uvidel po tragédii Alice prvýkrát, tvár mala meravú a jej jedinou túžbou bolo dostať Lewisa domov. Alebo niekde do bezpečia, hlavne preč stadeto. Táto myšlienka ju udržiavala na nohách, ale Watson nevedel, či sa jej to už podarilo uskutočniť a čo bude potom. Lindsey sa však úplne zrútila, plakala a plakala. Vždy, keď sa trochu upokojila, čoskoro sa objavil nový záchvat plaču… a pomedzi vzlyky sa mu ešte pokúšala ospravedlniť. Ešteže všetci ostatní mali niekoho, kto im bol oporou. Manželia Newmanovci aj Hartleyovci zostávali spolu. Phillip Hartley neustále opakoval, že musí svoju ženu zaviesť domov, jednoducho musí, ale koordinátor im povedal, že to žiaľ teraz nie je možné. Uvarili im kávu, ktorej sa nikto nedotkol, a opakovali slová sústrasti, ktoré nikto nepočúval.

Watson sa vrátil domov na necelú polhodinu, len aby sa osprchoval a prezliekol, a odvtedy trávil už niekoľko hodín na Kennedyho vesmírnom stredisku. Pred očami sa mu mihali samé podobné tváre. Šokovaní ľudia, skleslí ľudia. Ich otázky sa pomaly menili z čo sa stalo na prečo sa to stalo, ale na to im nikto nevedel dať odpoveď.

Lindsey sa opäť upokojila a žiadny ďalší záchvat plaču už dlho neprepukol. Watson mal košeľu na pleci premočenú jej slzami. Uvažoval, či by nebolo vhodné zájsť do jedného z improvizovaných zdravotných stredísk a vypýtať jej niečo na upokojenie. Možno niektorým rodinným príslušníkom utlmujúce lieky už podali. Vtom sa otvorili dvere a stál v nich John Higgins.

Zarazil sa, keď uvidel Lindsey, tá však jeho príchod očividne nespozorovala. A tak mlčky gestom naznačil Watsonovi, že má vyjsť von. Watson ukázal na Lindsey s nemou otázkou Nemôže to počkať? Higgins nehlučne pokrútil hlavou. Nie to, ale výraz na jeho tvári Watsona presvedčil, že ide o niečo vážne. Ďalšie nepríjemnosti. Ale čo horšie sa už môže stať?

Na kratučký okamih zablúdil mysľou k svojej sestre, jedinej rodine, ktorú mal, no vzápätí túto myšlienku zavrhol. Sestra bývala s manželom a deťmi v Oregone. Nebol dôvod myslieť si, že sa jej niečo stalo a už vôbec nie v súvislosti s touto katastrofou. Vrhol ešte jeden krátky pohľad na Higginsa, potom jemne od seba odtlačil Lindsey a posadil ju do kresla. Bola apatická, možno nevedela, čo sa s ňou deje. Ani sa nepokúsila odhrnúť si vlasy, ktoré jej padli do čela. Práve táto poburujúca ľahostajnosť k všetkému vyvolala vo Watsonovi takú vlnu súcitu, ako nič iné za posledné tri hodiny.

Hneď ako za sebou pomaly zavrel dvere, Higgins začal: „Derek… keď sa Richards dozvedel, čo sa stalo, strelil si do hlavy svojou legálne držanou deviatkou.”

Watson počul slová, ale nedávali mu zmysel. „Clyde je mŕtvy?”

„Nie, ešte žije, no jeho stav je kritický. Ošetrujúci lekár otvorene povedal − pravdepodobne to neprežije. Na áre upadol do kómy a nepredpokladajú, že sa z nej ešte niekedy preberie.”

Chodba sa pre Watsona zmenila na úzky, tesný a tmavý tunel. Necitlivými perami sa spýtal: „Je isté, že to urobil kvôli… tomu?”

Higgins prikývol. „Iný motív tam nemohol byť.”

Watson sa musel oprieť o stenu a dúfal, že Higgins nič nezbadal. „To nie je možné,” zašepkal.

„Skôr je zázrak, že nebol na mieste mŕtvy. Prestrelil si lebku, má poškodenie mozgu.”

Watson siahol na kľučku. Mimovoľné gesto, ale Higgins si ho vysvetlil tak, že sa chce vrátiť do miestnosti.

„Im to, prosím ťa, zatiaľ nehovor. Lindsey, Rogerovi, Alice, ani Beth. A ani Mary.”

„V ktorej nemocnici leží Clyde?”

„Neviem. Keď som sa to dozvedel, bol v Daytonskej všeobecnej, ale pravdepodobne ho už previezli.”

Watson sa náhle otočil a zrýchleným krokom zamieril do kancelárie. Svoju sekretárku našiel za stolom plným neusporiadaných papierov. K očiam si tisla papierovú vreckovku. Keď ho uvidela, chcela niečo povedať, ale Watson ju predbehol. Nespomalil, len zavelil: „Ellen, zisti mi, prosím, v ktorej nemocnici leží Clyde Richards.”

Poslušne prikývla, automaticky natiahla ruku za telefónom a až potom jej došiel význam tých slov. „Čo sa stalo Clydeovi?” spýtala sa vydesene. Ale Watson už vošiel do pracovne.

Vo vnútri sedel Roy Crain.

Watson zarazene zastal. „Čo…?” vyšlo z neho a zmĺkol. Za sebou začul vysoký, po nedávnom plači takmer piskľavý Ellenin hlas: „Prepáčte, pán Watson.”

Crain sedel na jeho stoličke, ale vzápätí vstal. „Potrebujem sa s tebou porozprávať, Derek. Medzi štyrmi očami.”

Watson za sebou zatvoril a zostal stáť. Crain bol stále v rovnakých nohaviciach a košeli, v akých riadil katastrofický štart dnes ráno. A predsa sa už nedal nazvať tým istým človekom. Rukávy mal po lakte vyhrnuté, kravatu povolenú, tvár strhanú.

„Nemal by si byť…” začal pomaly Watson, a keď Crain zronene prikývol, Watsonovi na chvíľu preletelo mysľou absurdné podozrenie, že Discovery explodoval kvôli Crainovej nedôslednosti.

„Derek, ide sem riaditeľ NASA aj minister obrany.”

„Minister obrany? Prečo?”

„Hovorí sa o podozrení na teroristický útok…”

„Teroristický útok? Väčší nezmysel som v živote nepočul,” vyprskol Watson.

„To je pravda, ale…”

„Každý pracovník Kennedyho vesmírneho strediska môže potvrdiť, že by to teroristi technicky nezvládli!”

„Derek, ja viem! A som presvedčený o tom, že to vie aj minister, pretože keby tu bolo skutočné podozrenie na teroristov, bez zaistenia by sem určite nešiel. Ale nejde o to, čomu veríme my, ide o to, čomu má veriť verejnosť. V tejto chvíli je najdôležitejšie upokojiť verejnosť. Pozeral si správy? Kvôli nim prerušili vysielanie.”

„Nie…”

„Keby si pozeral, vedel by si, aké fámy sa šíria.”

„KSC ešte nepodalo oficiálne vyhlásenie?”

„Zatiaľ nie. To podá až riaditeľ.”

„A čo s tým mám spoločné ja?”

Crain si vzdychol. „Príchod týchto dvoch je úplne posledné, čo sme teraz potrebovali.”

„Budú chcieť niečo, čo by mohli povedať verejnosti,” povedal Watson.

Crain prikývol. „S riaditeľom si poradíme, pretože má k nám oveľa bližšie. Ale minister… Derek, potrebujeme, aby si si ho vzal na starosť.”

„Ministra?”

„Áno.”

„A čo mu, preboha, poviem?!”

„Jednoducho mu zreferuješ všetko, čo vieš.”

„Ja nič neviem!” Watson si uvedomoval, že začína kričať. „Viem len to, že raketoplán explodoval asi osem sekúnd po štarte a v dôsledku explózie vznikol na rampe 39 A požiar, ktorý sa podarilo uhasiť po… po…”

„Hodine a dvanástich minútach,“ dokončil namiesto neho Crain.

„Hodine a dvanástich minútach. Sedem mŕtvych, desiatky zranených. Bodka. Nič viac.”

„Dostaneš prístup k všetkým údajom.”

„Čože?” Watson neveril vlastným ušiam.

„Normálne by som to nerobil. Ale, Derek, bol si tam s nami. Všetko si videl. Pred tebou, v podstate, nemáme čo zatajiť. A zároveň nie si oficiálnym členom zmeny, takže zákaz šírenia informácií sa na teba nevzťahuje.”

Prístup ku kompletnej telemetrii. Watson cítil, že už aj u neho prvotný šok začína ustupovať a na jeho miesto nastupuje čosi možno ešte horšie. Páliaca otázka prečo. Pozeral na Craina a v duchu videl možnosti, ktoré sa mu ohľadom jej zodpovedania otvoria. Predstavil si informácie, gigabajty informácií, schopných utíšiť jeho vzrastajúci zverský smäd po hľadaní odpovedí. „V poriadku,” povedal.

Crain prikývol bez stopy prekvapenia. Jeho ďakujem však znelo úprimne.

Keď prechádzal cez miestnosť sekretárky, Ellen k nemu natiahla ruku: „Mám to.”

Za chôdze vzal útržok papierika a pevne ho zovrel v dlani. Na okamih sa ešte obrátil k Ellen. Zase plakala a častým utieraním očí sa jej make-up rozmazal po tvári.

Podarilo sa mu spraviť si krátku prestávku, počas ktorej zavolal do nemocnice v Orlande, kde v tej chvíli ležal Richards. Vždy, keď počas napätých chvíľ mohol, žmolil lístok v ruke, takže informácie sa stali takmer nečitateľnými. Do nemocnice sa však dovolal a v priebehu minúty sa dozvedel to najdôležitejšie: Clyde Richards ešte žije, je po operácii a jeho stav je veľmi vážny. Watson naďalej zvieral teraz už bezcenný kus papiera, kým desiatky kamier mierili do tváre ministra. Ten precíteným hlasom odriekal informácie, ktoré mu pred chvíľou Watson poskytol.

V jeho vnútri všetko kričalo, ale musel vydržať až do konca. Do konca tohto príšerného dňa pod vlajkami spustenými na pol žrde, pod paľbou otázok novinárov, pod tlmením nekonečného žiaľu príbuzných obetí.

Precitol na krajnici, kde v chvate zastal. Vzápätí si spomenul, ako Alice tiež musela zastaviť auto, aby sa upokojila, keď sa ponáhľala na Kennedyho vesmírne stredisko vidieť štart svojho manžela. Ráno bola nervózna, taká nervózna, a Watson jej hovoril, že sa nemá čoho báť, že všetko skončí dobre. V zúfalstve si položil hlavu na volant a na okamih si bol skoro istý, že sa rozplače. Teraz to celé prepukne. Nevyronil však jedinú slzu. Hrdlo mu zvierala neznesiteľná bolesť, takmer nemohol dýchať. Ale neplakal. Zrazu si uvedomil, že v prepotenej dlani stále niečo drží. Roztvoril ju a uvidel papierik, na ktorý mu Ellen napísala číslo Orlandskej nemocnice. Rozžmolený na niekoľko kúskov padol na podlahu auta ako podivný sneh. Watson sa na ne díval a potom ich pristúpil. Opakovaný prudký nával znova naznačil výbuch sĺz, ale opäť nič neprišlo. Namiesto toho sa rozkašľal. Bol to posledný záchvat kašľa, ktorý v ten deň dostal z dymu vdýchnutého na rampe. Chabo šmátral po vreckovke, nadával skôr v duchu ako nahlas, až kým po dlhom, predlhom čase kašeľ konečne neutíchol.

Nevedel, ako dlho tam sedel, striedavo opretý vpredu o volant a vzadu o operadlo. Slnko, to isté slnko, ktoré ráno svietilo na nadšených divákov na Myse Canaveral, zapadalo. Okolo svišťali autá plné… nič netušiacich ľudí? Je možné, že medzi nimi boli aj takí, ktorí o dnešnej tragédii nevedeli? Alebo vedeli, avšak im bola ľahostajná? Nedokázal si to predstaviť a ani nechcel, lebo pri tej myšlienke sa ho začal zmocňovať iracionálny hnev. Chcel kričať, chcel utekať, chcel uniknúť…

Videl pred sebou obrazy, ktorým niekto vypol zvuk. Také vzdialené zábery z uplynulých hodín, akoby ich prežil minimálne pred storočím. Ale to neznamenalo, že by ho to bolelo menej. Od katastrofy neuplynul ani jeden jediný deň a on mal pocit, že s nepochopiteľnou realitou už žije večne, akoby bola jednou z verzií pekla.

Nepomáhalo to.

Watson si mdlým hlasom vypýtal účet. Barman na neho pozrel s očividnou nechuťou sa rozprávať. Nebol ten typ. A aj tak zrejme o tom počul. Musel počuť. Všetci to museli počuť.

Watson sa poobzeral po bare, ktorý sa mu rozplýval pred očami. Malá televízia v rohu bežala. Chvíľu na ňu nástojčivo hľadel. Musel sa uistiť, či v nej nie je niečo o Discovery. Nebolo.

„Šestnásť päťdesiat,” povedal barman. Watson sa strhol, potom sa však spamätal a vybral peňaženku.

„Ste si istý, že sa dostanete sám domov?” spýtal sa barman o niečo tichším hlasom, keď preberal peniaze. Watson sa pokúsil o úsmev. „Samozrejme.”

Ľahostajne prikývol a zadíval sa na televízor. Watson mimovoľne sledoval jeho pohľad. Zrazu zostal ako omráčený. Bolo to tam. Predtým to tam nebežalo, ale teraz áno.

„Strašná tragédia, čo?” prehodil barman. „Ďalší raketoplán, čo explodoval. Kedysi boli našou americkou pýchou.”

„Áno,” prisvedčil Watson bezvýrazným hlasom. „Je to strašné. Prineste mi ešte jeden gin s tonikom.”

Barman sa na neho zadíval, ale nič nepovedal. Watson unavene odvrátil zrak od obrazovky. Plánoval už ísť domov, ale úprimne, načo by tam išiel? Načo?

Ďalej piť, priznal si napokon. Áno, presne to mal v úmysle. Ale to predsa môže aj tu.

Presunul sa k prázdnemu stolu, opäť sa napil a čakal, či alkohol konečne začne účinkovať v súlade s jeho očakávaniami. Čakal dlho, s hlavou položenou na ruke, zatiaľ čo rozmazané obrazy a zvuky plávali okolo neho. Skutočné veci sa rozplývali a zahmlievali, spomienky však nechceli ani vyblednúť, ani zmiznúť. Neznesiteľné vnútorné zvieranie tiež nie.

Zrazu ho vyrušil zvuk, ktorý sa nejako dostal cez tú matnú clonu. Zvonenie mobilu. Kým si však uvedomil, čo to je, opäť sa rozhostilo ticho. Vtedy zabudol, že niečo ako zazvonenie mobilu vôbec existovalo.

Ibaže jeho mobil zazvonil znova. Myšlienkami sa k nemu lenivo vrátil a potom ho obišiel. No a čo, keď zvoní. Mal ho vypnúť, ale zabudol na to. Dnes už nebude dvíhať mobil. Hral sa na morálnu oporu príliš dlho na to, aby v tom vládal pokračovať.

Mobil sa nevzdával. Jeho prihlasné drnčanie sa ozvalo opäť. Bolo to jedno z obyčajných tuctových zvonení, ktoré napodobňovalo zvonenie staršieho modelu pevnej linky. Chvíľu si hulákal a potom opäť stíchol. Ticho vydržalo asi tri sekundy a odporné zvonenie sa zopakovalo. Bolo ťažké si ho nevšímať. Akoby prenikalo celou Watsonovou nervovou sústavou. Ten zvuk bol nepríjemný, ostrý, volajúci.

Na piate zazvonenie sa predsa len pohol. Bude lepšie zdvihnúť to, už len preto, aby stíchol. Zároveň si ale matne uvedomoval, že ak niekto vyzváňa tak dlho, malo by to byť niečo dôležité. Za predpokladu, že v jeho roztrhnutom svete dôležité veci ešte existujú.

Zabudol, kde mobil je a ruka mu ovisla vo vzduchu. Ďalšie zazvonenie ho však navigovalo do zadného vrecka. Vytiahol ho a položil si ho pred seba, aby nemusel pohnúť hlavou. Nevidel volajúceho, ale vo chvíli, keď sa pozrel na rozmazanú škvrnu, ktorá mala byť displejom, si zrazu uvedomil, že sa to môže ešte zhoršiť. Nedotiahol však tú myšlienku do konca. Už sa nad ničím nezamýšľal. Len si priložil mobil k uchu.

„Derek?” Bola to rečnícka otázka. Volajúci dobre vedel, kto zdvihol, rovnako ako Watson hneď spoznal, že na druhom konci linky je John Higgins. Neodpovedal. Naďalej hľadel na svoju ruku a čakal.

Po krátkej prestávke Higgins vyslovil: „Clyde je mŕtvy.” Len tieto tri slová. Nič viac.

Prvé, čo si Watson uvedomil, bol chlad v končekoch prstov. Keď sa na ruke, v ktorej držal mobil, dotkol ukazováka palcom, oba prsty mal úplne studené.

Higgins zložil. Viac k tomu nemal čo dodať. Neskôr možno Watson bude chcieť vedieť podrobnosti, ale teraz nie. Mobil mu vykĺzol z dlane.

Clyde podľahol zraneniu, ktoré si spôsobil sám. Prepustil síce miesto v raketopláne náhradníkovi, ale svojmu osudu sa odmietol vyhnúť.

Watsonovi sa zdalo, akoby padol do hlbokej jamy. Jama sa uzavrela, denné svetlo zmizlo a premenila sa na ponurý hrob.

Nie! chcel skríknuť, ale nič z neho nevyšlo. Prudko sa vystrel, otvoril privreté oči a videl, že má ruky – ešte stále bez citu a tepla – zovreté do pästí. Šok pomaly prechádzal a čo bolo horšie, ustupovalo aj utlmenie pijatikou. Jeho myseľ začala zaplavovať taká priezračná duševná bolesť, akoby vôbec nemal v krvi dve promile alkoholu.