Jana Beňová

Preč! Preč!

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Jana Beňová, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mikina Dimunová, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Elvíra Šípiková
290. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-127-0 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-212-3 (eBook)

Všetky postavy v tejto knihe sú vymyslené a nepodobajú sa na nikoho žijúceho. Jediní, čo v reálnej súvislosti môžu zavážiť, sú Gerda, Kay a sob z rozprávky H. Ch. Andersena Snehová kráľovná.

Vety označené kurzívou sú citátmi alebo ich hovorí či spieva ktosi iný.

Preč!

„V Kyzylu byl uchován prchající kámen,
jenž argonautům sloužil jako kotva.
Unikal odsud tak často,
že bylo nutné jej zalít olovem.“

Chlapček, ktorý sa volá Son – ako zvyčajná prípona severských priezvisk – nemá rád cudzie domácnosti ani väčšie spoločnosti. A najviac ho desia väčšie spoločnosti v cudzích domácnostiach. Zostáva stáť na prahu dverí a otáča sa čelom vzad, unikajúc pomedzi nohy svojich rodičov.

„Preč, preč!“ roztláča im kolená.

Rosa je dieťa od Hlavnej stanice. Rovno za plotom domu, kde sa narodila, sa začína čínsky múr železnice. Podvaly pulzujú, koľajnice sa rozbiehajú tryskom. Pravidelné nárazy. Všetky lôžka v spacích vagónoch ukazujú na sever.

Ako to napísal jeden pražský rytier o svojej malej sestričke. V detstve boli spolu na výchove v jednom nemeckom penzionáte a navštívili kňažnú Thurn-Taxisovú. Keď sa ich pýtala, čo by si želali, sestrička povedala, že by to chcela vysloviť, ale je to neslušné. Veľmi nepekné. Začína sa to na W.

Kňažná naliehala.

Dievčatko: Weg! Weg!

Rosa, dieťa od Hlavnej stanice, má štyridsať rokov. Po celý ten čas, na ceste do školy a potom do práce, denne križuje koľajisko. Na ceste k mestským autobusom míňa vlaky. Všetky typy dopravy a miestnych ciest sa začínajú za tunelom. Vlaky stoja na nástupištiach hneď za domom. Stačí sa rozbehnúť: áááá / naskočiť.

Meniť mestá (ako) masky.

Vybrať si vzdialenosti, miesto dostupnosti.

Cesty a hostince.

Rosa. V centre mesta je displej, na ktorom bliká dátum, čas a aktuálna teplota. Pod ním sa mi nenápadne skracuje život. Ubieha. Sú to výstražné hodiny: časozber zabitých dní, mesiacov, stupňov Celzia.

Základom tvorivého života je blicovanie. Dobrodružstvo. Rosa sa pamätá, že v detstve sa jej chodenie poza školu zdalo úplne nepochopiteľné. Chodila do školy rada, bolo to jej prvé javisko, mala tam priateľov. Lipla na učiteľkách.

Do školy chodila v meste, na gymnázium sa dostala na perifériu – na okraj, do deprimujúcej štvrte s veľkými širokými dopravnými tepnami, chodec nikdy nevedel, kadiaľ sa dostane na druhú stranu. Niečo pre stroje a autá, autobusy, čierny sneh a prach, rýchlu jazdu bez prekážok a pešiakov. Bez skutočného života. Len sa rútiť. Vietor. Preč, preč! Cez prázdne, nič nehovoriace územia bez prírody, bez ľudí, bez architektúry. Boli tu aj úplne iní spolužiaci. Kým do školy chodili najmä deti z mesta, na gymnáziu to bola samá Provincia.

Provincia a Lapa. Najhoršia štvrť mesta.

A provinčné deti nevideli rozdiel medzi sebou a dospelými ľuďmi. Keď Rosa zmaturovala, jej spolužiačka, ktorá je dnes policajnou vyšetrovateľkou, považovala za najväčšiu výhru zapáliť si v areáli školy, keď bude tadiaľ prechádzať učiteľka. To Rosu nelákalo, najradšej fajčila sama večer počas chôdze prázdnym mestom. (Slečna, nefajčite za pochodu, na ulici, ako nejaká Maďarka, zapáľte si pekne posediačky vnútri, pri káve, prihovoril sa jej raz na ulici starší pán.) Učitelia mali rovnaký vek ako Rosini rodičia, tak ich radila k tej istej vrstve – párijskej. Už len preto, že boli dospelí. Bolo toho na nich priveľa. Potrebovali rešpekt. Ochranu.

V prvé dni po nástupe na gymnázium často plakávala. Chytalo ju to najmä v jedálni. Od detstva neznášala kolektívne jedenie. Priestory, zvuky a vône jedální ju deprimovali. To, že po skončení vyučovania má človek pokračovať aj v súkromí spojenom s jedlom v kolektíve žiakov, poháňanom učiteľmi, že musí jesť predpísané jedlo v predpísanom množstve. Že ani po skončení vyučovania sa nekončí dozor a disciplína. Pri jedle túžila byť slobodný človek, na úrovni – nie žiak. Chcela byť súčasťou veľkého sveta, nie kolektívu.

Rosa. Tu niekde sa začala moja túžba po nezávislosti, po vymedzení sa: namiesto na obedy do školskej jedálne som v detstve chodila do Prioru na ruské vajce & coca-colu. (Sloboda & anarchia!) Bol tam taký malý samoobslužný bufet, hneď za hračkárstvom. Tu sme boli všetci stravníci nezávislí a dospelí. Rovnosť & bratstvo & sloboda.

Blicovať začala v druhej triede gymnázia. V roku deväťdesiat. (Ak viete, o čom hovorím!) Potom, čo stretla Sona. Sedeli každý večer v kaviarni a rozprávali sa. Smiali sa, smútili. Začala fajčiť. Najvyšší čas – šestnásť rokov!

Rosa. Červené víno som už nejaký čas ľúbila. Po takých večeroch sa nedalo ísť ráno do gymnázia. Nedalo sa nastúpiť na autobus a upaľovať smer Periféria. Opúšťať mesto & seba. Pamätám sa ako som si večer na stanici kúpila tri kusovky, pohár vareného vína, pustila si volkmen a pomaly, aby sa mi nevylievalo z pohára, kráčala smerom do mesta. Hladina v pohári, dych a krok zladené. Aleja na Hlavnej stanici, koruny stromov sa navzájom splietali nad mojou hlavou, dym cigarety, vôňa klinčekov – skrátka, Paríž.

A ráno som si zbalila tašku a vyšla z domu o takom čase ako obyčajne. Preč! Preč! Myslela som na to, že keď som bola v detstve chorá a ostala som doma sama, bola som prekvapená domom samotným. Bol zrazu celkom iný – bez brata a rodičov v izbách, tajomný a strašidelný – celý k mojej dispozícii.

V šestnástich rokoch som mala podobný pocit zo sveta, nesloboda bola sústredená v jednom uzavretom priestore a ten sa od ôsmej krútil ďaleko odo mňa. Ja som zatiaľ ľahkým krokom vybiehala opačným smerom, tam, kde niet autobusov, len zvonia električky a pradú trolejbusy. S rozčítanou knihou som chodila po Palisádach, uličkách Jadra a kaviarňach. Kafkov Zámok som prečítala takmer celý pod Hradom. Aké okázalé... Ako puberta.

Alebo Paríž. V ktorom sa buď ocitnete v šestnástich rokoch – z ničoho nič, zo dňa na deň, špeciálne v podvečer – vo vlastnom meste, alebo je pre vás navždy stratený.

Navždy zmiznutý zo sveta, niekedy okolo osemnásteho roku, žuch a fuk, prepadne sa pod zem.

A môžete sa s ním rozlúčiť, navždy si ho vyhodíte z hlavy.

Výhodou bolo, že mala vypočítateľných rodičov – vedela, kde pracujú a aké trasy používajú na pohyb domov a do práce, prípadne na nákup. Bratislava je doteraz mesto, kde existujú isté oddelené štvrte ako rôzne svetadiely. V Lape nestretáva Rosa nikoho z rodiny ani z práce. V Jadre sa pohybujú už roky tí istí ľudia, zľahka starnúci v jej detských kaviarňach.

Rosa. Napriek tejto istote mi bolo jasné, že blicovanie mi raz v škole aj doma odhalia. To však odblicovanému času len dodávalo punc. Punc pokladu. Ukradnutého času, ktorý si treba vychutnať: určite som začala písať básne.

Dnes takmer nedošla do práce. Ako kedysi na gymnáziu. Ráno vstala, vypravila sa z domu, ale potom len prešla popri tej nepríjemnej budove, v ktorej má svoju stoličku a monitor pred tvárou. Bez mihnutia oka kráčala ďalej januárovým mestom a v obchode do košíka kládla balík pomarančov, žemličky, syr, papriku – ako na výlet. Človek, ktorý raz prekročil určité hranice (drogy, alkohol, jedlo, lož, záškoláctvo, nevera), sa v prípade návratu k zlozvykom často hneď znovu vráti na ich vrchol – a na svoje dno. K obnaženému nervu vyžarujúcemu teplo. Ako nočný motýľ/mora.

Prší a sneží striedavo a jej sa zdá, že taký hüzün ešte nikdy necítila. Ale nie je to tak, rovnaký mala minulý január. Každý január. Prebralo ju len stretnutie s Klausom Kapitolom. Starý pán spisovateľ sedel uprostred kaviarne plnej ľudí a žiaril. Smial sa, rozprával, blýskal očami – ohňostroj energie. A vtedy pocítila, akoby na ňu hodil plášť alebo kabát – deku plnú svätojánskych mušiek. Nič éterické, ťažkú a hrubú prikrývku – alebo vlastné fyzické telo. Silného starca. Telo plné svetla, radosti, energie. Zurčiaceho života!

Rosa. Rozškriabaná hlava ma bolí, lúpe ma v ranách. Včera som písala Sonovi, že cez obed utekám z práce, o trinástej práve otvárajú nočný bar, a pijem, súkam jednu margaritu za druhou.

Objavila tequilu.

Dalo by sa povedať.

Ako keď sochár objavil lebku, vzal ju pod pazuchu a rok nevyšiel z ateliéru.

Rosa: Som v klepci. Chcela by som ležať v posteli vedľa Sona, a zatiaľ sedím v práci ako zosobnený kŕč. Zaseknutá holá zľahka a lepkavo krvavá zimná kosť.

Hlavu, presne v miestach, kde sa začínajú vlasy & nevedomie, má rozškriabanú do krvi. Rastie jej za nechtami. Zvláštne, že sa zúrivo vo vlasoch škriabe aj každý, kto sa s ňou dlhšie rozpráva, jej okolie, kolegyne, kukuly.

Rosa. Pohľad do zrkadla. Zhrubla mi tvár. Ako človeku, čo chodí do zamestnania. Najvyšší čas vrátiť sa späť do života.

Cítim, ako ma tá práca – akákoľvek disciplinovaná práca s pravidlami a kolegami – oberá. Oberá na špik & drobky. Oberá do polievky.

Velikán spomína, že keď začal v detstve chodiť do školy, tešil sa, že našiel partnerov, ale zároveň mal pocit, že keď je s ostatnými deťmi, nie je to on sám.

Rosa to cíti, keď je dlhší čas len vo dvojici so Sonom a potom sa musí vrátiť naspäť do práce. Medzi kukuly.

Rosa. Bláznime sa spolu, jeme, pijeme, tárame, kričíme – keď potom osamiem, mám pocit, že to bol šialený chaos. Na inom svete. Bláznivej kométe s dlhými divokými vlasmi. Zdanlivo zviazanými do chvosta. A čudujem sa, že to bláznenie, tá roztatárenosť a roztopašnosť, ktoré som vlastne sama iniciovala – nespôsobili nejaké nešťastie. Tragédiu.

Zvláštna škola. Veselie ako neuróza. Humor ako vojna.

A pritom ako plavkyni je mi celkom jasné, že vo vode je najnebezpečnejšie, ak človek dostane záchvat smiechu. Má problém udržať sa na hladine. Vlny zalievajú tvár.

Dnes som čítala, že v Dunaji našli mŕtve telo japonského turistu. Skočil z Nového mosta do rieky. Jeho japonskí kamaráti povedali, že skočil zo srandy.

Ktovie, po ktorú zákrutu Dunaja mu vydržala... tá animovaná japonská sranda.

Stará mama pred spaním, než jej zhasnú svetlo, prestrašene, ale radostne: Tak prežijeme, však? Tak teda predsa len prežijeme...

Rosina prvá šéfka v dobrom rozmare volala svoje podriadené kukulkami. „Ako sa máš, kukulka?“

Rosa. Kukuly, to je fenomén – ženy, ktoré zapĺňajú každý deň môj svet. Nepozvaní hostia. Expanzívne sily kukulstva. Večne majú čo povedať, čo zakričať, čo porozprávať.

(Práca, deti, rodina, peniaze, muzika, rodina, deti, práca, jedlo, koňak, súlože, plastické operácie, politické teórie, holfaldy na stehnách, jedlo, koňak, práca, peniaze, súlože, holfaldy.)

Totálne v koncoch, píše Camus.

Utekám z práce. Na tmavej ulici sa zrážam so Sonom. Po dlhom čase bez tela sme sa bozkávali na chodníku.

Tequila je mocná, prežiari život.

Ako hviezdy –

vyhodí do vzduchu

všetky odrobinky.

Pijeme kávu. Zimné mesto nás zviera ako klepec. Hüzün. Nasadáme do vlaku do Viedne. Lebo už len to – nasadnúť do vlaku, ktorý sa POHNE.

Pohne a vzďaľuje sa. Weg! Weg!

Tak prežijeme, však? Tak teda predsa len prežijeme...

Prvá šéfka, malá kapitánka, sa vždy správala roztržito. Malo to zakrývať dopredu premyslené a úkladné činy. Stále sa jej strácal nôž, a tak si pobúchavala po vreckách a mrmlala si, nôž mám, nôž mám. Peňaženku, mobil, kľúče, nôž mám.

Malá kapitánka bola archetypom kukuly. Priestory zahlcovala svojou pretekajúcou energiou, šírila sa okolo nej akási roztrasená huspenina, mútila vzduch. Znepriehľadňovala.

Pod pazuchou večne zvierala malé zviera. Obliekala ho zakaždým do iných šiat, a tak bolo raz za psa, inokedy za vlka, havrana, myš, soba, delfína či pangasiusa.

Bolo to jej srdiečko. Grcalo iným pod stoličky, oštiavalo im ruksaky, kabelky, nohy. Malá kapitánka ho pri jedle vykladala na stôl a ono si bralo z tanierov a zobalo ľuďom z kútikov úst. Všetci sa na tom zabávali, také to bolo milé, milené. A malá kapitánka vykrikovala: Nevadí vám to? Ach, to som rada, že vám to neprekáža!

Zviera bolo veľmi milované.

Tak ako obri mávajú srdcia vo vajíčkach zlatých vtákov, malá kapitánka ho mala vo zvierati. Ostatné kukuly ju prezývali šašozver.

Jej úsmev a hlasný smiech rozliehajúci sa lesom, to bolo to, čo držalo Rosu v zajatí. Nechcela utiecť od smejúceho sa človeka. Od rehotajúcej sa kukuly.

V skutočnosti jej od toho smiechu dreveneli nohy. Chveli sa lýtka a zápästia. V skutočnosti Rosa znehybnela. Nemohla už ani ležať, o takú extrémnu nehybnosť išlo.

Všetko sa zdramatizovalo až deň pred Vianocami. Malá kapitánka vkročila do miestnosti. Pod pazuchou zviera preoblečené za chlapca. Celkom ako Son.

Rosa ho vzala do ruky, stisla a vyhodila z okna.

Potom si už len medzi dverami pobúchala po vreckách a zamrmlala:

Nohy-ruky

Nôž-mám.

Môžeme ísť.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-8114-212-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013