Eva Urbaníková

Všetko alebo nič

Elektronická kniha

Venujem
Monike do neba. A Darči na zem.
Priateľkám, čo vždy stáli pri mne

Bratislava máj 2007

Copyright © Eva Urbaníková 2007

Prológ

Babka vtedy zomrela neskoro na jar, už sa vlastne začínalo leto. Bolo dosť horúco, pamätám si to, lebo mi v aute išla naplno klíma, hoci som mala angínu, a telefón som hľadala v oranžovej kabelke, ktorú nosím, len keď je viac ako 25 stupňov. Zatelefonovala mi to mama, ktorá napriek lekárskej profesii smrť svojich blízkych nikdy nezvláda, hystericky plakala a ešte hysterickejšie sa ma pýtala, ako môžem byť taká pokojná. Nechápala, prečo som okamžite nenabúrala do prvého stĺpa a neronila slzy. Babku som veľmi ľúbila. Zosobňovala pre mňa všetko, čo som ako dieťa mala rada – prázdniny, čerešne a čerstvý chlieb so slivkovým lekvárom. Prijala som jej smrť so smutným konštatovaním, že tak to chodí. Ale nie preto, že by som bola bezcitná mrcha, skôr preto, že som už pár dní bola schopná myslieť iba na jedno. Na Jakuba.

O dva roky zomrel dedko. Aj to mi zatelefonovala mama. Prerývane vzlykala a mne to stislo srdce, lebo ešte tri dni predtým sme spolu sedeli na obede a ja som mu sľúbila, že sa budem viac usmievať. Ale neplakala som. Skúšala som si privolať vlahu do očí tým, že som na klavíri hrala Memory z muzikálu Cats a pozerala som sa na prázdne hojdacie kreslo, v ktorom obyčajne pri tej skladbe sedával. Nič. Prehrabávala som sa vo fotkách, v je ho veciach, v spomienkach. Nič. Stála som nad jeho hrobom, počula smrkanie, tiché poplakávanie a hlboké vzdychy. Cítila som čudné prázdno, zrazu som sa netešila na Vianoce, ale neplakala som. Lebo všetky slzy, ktoré mi mali tiecť po lícach, to už dávno mali za sebou.

Kvôli Jakubovi.

1.

Prvýkrát v tom roku sme s Vandou sedeli na terase podniku, kam sme zvykli chodievať vždy, keď sme oklamali čas, kolegov, frajerov a zopár dotieravých pseudokamarátok. Prvýkrát to počasie dovolilo a náš stôl bol pripravený tak, ako sme ho na jeseň opúšťali.

Nahlas som sa smiala.

„Si šibnutá,“ teatrálne sa oprela o chrbát stoličky a spustila: „Keď to na mňa ide, ešte bojujem s presvedčením, že určite pri tom čudne vyzerám, takže sa tomu bránim, a pustím to až vtedy, keď chlap hľa dá mobil, aby zavolal na psychiatriu.“

„Mici, pred orgazmom myslíš na to, ako vyzeráš, keď ho máš?“

„Áno. Som zakomplexovaná.“

„A čo robíš, keď ho nestihneš zastaviť?“

„Vždy ho stihnem zastaviť.“

„To sa nedá!“

„Nevedia to len zvieratá, moja.“

„A kedy sa rozhodneš, že ho pustíš?“

„Keď ma chlap presvedčí, že som krásna.

Ale nie každý vie, že ťa má o tom presviedčať!“

„Neboj sa, rýchlo to pochopí, pretože od prvej chvíle, čo sa ocitneme v posteli, počúva len moje ospravedlnenia za to, ako vyzerám.“

„Prosím???“ zakričala som.

„Hovorím ti, že som zakomplexovaná! Ja tých chlapov proste upozorním na to, že mám veľké brucho a malé kozy.“

„Vanda, ty nemáš veľké brucho.“

„Mám malé kozy.“

„Keď to chlapovi povieš, okamžite si to všimne!“

„Áno, ale keďže si chce zakefovať, tvrdí mi, že krajšie nevidel.“

„A ty mu uveríš.“

„Nie, ale upokojí ma to.“

„O. k., berme to ako...“

„No, to som zvedavá...“

„Je to istý úchylný druh predohry.“

„Nie je to úchylné, keď vidím, že mi muž pozerá na stehná, poviem mu, že už sa, žiaľ, trasú...“

„Výborne, Vandi,“ rehotala som sa.

„Nemôžem za to.“

„Už sa ti nejaký muž ospravedlnil za to, že nevyzerá ako mladý Redford?“

„Nie.“

„Napriek tomu si si na neho vyliezla a vyšantila si sa.

Čo ti šibe? Neviem to, keď som hore.“

Niekoľko ľudí sa obrátilo, tak nahlas som sa smiala. Čašník, ktorý nás už dobre poznal a ktorý sa vždy tešil, keď sme dorazili, lebo naša prítomnosť sľubovala vzrušenie, prišiel k stolu a opýtal sa, či si ešte dáme.

„Ja som autom,“ povedala som.

„Aj ja,“ pridala sa Vanda.

„Tak si ešte dáme, ale už iba streky,“ obrátila som sa na neho.

„Dnes je vám veselo,“ zbieral zo stola prázdne poháre.

„Áno,“ odpovedala som. „Áno. Vanda zistila, že vyzerá ako nepodarená sestra E.T. mimozemšťana.“

„No,“ ostal stáť s táckou na polceste. „Patríte k najkrajším zákazníčkam v tomto podniku.“

„To preto, lebo vieme oblečením zakryť nedostatky,“ oznámila mu sucho Vanda.

„Ty nie si kompletná.“

„Som zakomplexovaná.“

„Milujem ťa, Mica,“ so smiechom som sa k nej naklonila a pobozkala ju na ústa.

„Aj ja teba milujem, zlatko,“ našpúlila pery.

Čašníkovi sa pohli nohavice. Obe sme na neho pozreli, očervenel a rýchlo odišiel.

„Takže ty to nevieš, keď si hore,“ vyfúkla som dym z cigarety.

„Ale asi to viem, ale nie som si istá, či to robím dobre, chápeš?“

„Skús si pritom čupnúť, chlapi to milujú.“

„Mne to pripadá také čudné, keď som hore.

Lebo ťa vidí, to preto.“

„Hlavne nie každému môžem povedať, nech ma vedie... Oni sú v tomto idioti, myslia si, že každá to vie ako pornoherečka a že keď na ňom sedím kolmo napichnutá, neviem, čo od rozkoše...“

„Tak neseď kolmo!“

„Veď nesedím.“

„Daj sa do takého uhla, aby ti to bolo aspoň príjemné.“

„Ježiš, nebudem sa o tom rozprávať so ženou, ktorá je schopná milovať sa za denného svetla!“

Vyložila som si nohu na prázdnu stoličku. Znovu som sa zasmiala, lebo som si spomenula na to, ako si Vanda vo fakultnej nemocnici odmietla vyzliecť tielko, keď jej mali robiť EKG, a lekár mojej mame vtedy zavolal, že to bola posledná známosť, ktorú pre jej pekné oči bol ochotný vyšetriť. Možno ho vytočilo to, že ja som si to EKG cez tielko fotila. Neviem. Bol to starý pán, nikdy nebol ženatý a na Vandine vnady pod tielkom sa celkom tešil... Aj keď boli malé.

„Podľa mňa to vieš veľmi dobre,“ povedala som. „Len veľa pozeráš televízor.“

Vietor zmenil smer a dym z Vandinej cigarety mi zahalil celú tvár.

„Nešlukuj,“ povedala som. „Bude ti zle.“

Zamyslene hodila rukou. Mlčky som jej posunula víno, ktoré čašník chvatne položil na stôl, a na dúšok som vy pi la to svoje. Bolo teplo.

„Vanda, si krásna žena, nerieš takéto hlúposti.“

Pokrútila hlavou a zahasila do polovice vyfajčenú cigaretu.

„Prečo mám šťastie len na takých hajzlov, ktorí mi ešte aj povedia, že by som so sebou mala niečo robiť?“ opýtala sa potichu.

Pokrčila som plecami.

„Neviem, moja. Fakt neviem.“

Ani jedna z nás netušila, že o pár dní natrafí na človeka, ktorý jej v posteli povie, že jej krásu by na stupnici od jeden po desať ohodnotil na 6,4. Napriek tomu, že Vanda vyzerala tak, že som ju každému chlapovi predstavovala len s malou dušičkou. Bola kráááásna.

„Išla by som na výlet,“ povedala po chvíli. „Potrebujem, aby sme boli spolu, Mici.“

Prikývla som. Viem, o čom hovorila. Muzika, alkohol, náhodní muži s hladnými očami a potom hurónsky smiech, keď sme spolu, samy dve, zaspávali v našom kedysi spoločnom byte.

„V utorok máme v antikvariáte koncert.“

Pokrútila hlavou.

„To je fajn, ale ja chcem tancovať.“

„To môžeš. Aj na stole. Aspoň bude na čo spomínať.“

Vanda bola pri tom, keď som prvýkrát v živote tancovala v bare na stole. Poznali sme sa len krátko, ale keď už to nemalo úroveň, stiahla ma dole a povedala, že buď teda niekomu daj, alebo poďme domov. A ja som išla. Keď som tancovala na stole druhýkrát v živote, spoznala som Erika, ale to je iná príhoda, tam Vanda nebola a možno preto som sa stala prvýkrát matkou.

„Mali by sme si riadne zažúrovať,“ povedala. „Ako kedysi.“

A potom sme odišli. Pár hláv sa za nami otočilo, ale na to sme boli zvyknuté.

Nasadli sme do svojich áut, počkala som, kým Vanda na štvrtýkrát vycúva v správnom uhle, a pohla som sa smerom k Erikovmu prenajatému bytu. Čas na dcéru mu vypršal.

Volám sa Linda. Mám 27 rokov, dvaapolročnú malú princeznú Luciu, manžela Erika, s ktorým už rok nežijem, a je len otázkou času, kedy padne žiadosť o rozvod. Obliekam sa do dobrých značiek a potrpím si na kvalitnú kozmetiku. Je nedeľa 20. apríl, doma ma čaká rozčítaný William Trevor, koláč, čo som včera narýchlo piekla, a musím sa ešte staviť u našich, lebo z Paríža doniesli Lucke darček. Normálny, spokojný deň. Počúvam z cédečka Jamiroquaia, volám Teovi, predavačovi v mojom antikvariáte, už známom medzi ľuďmi, nech mi napáli Johna Mayera, dávam si do úst žuvačku a na moment som bezstarostne šťastná...

Presne o dvadsať hodín by som mala spoznať Jakuba.

2.

Moja kamarátka psychologička mi raz povedala, že každé storočie v histórii ľudstva je charakteristické jednou dominantnou duševnou poruchou, ktorá prirodzene vyplynie z toho, ktorým smerom sa svet uberá.

„A čo najviac trápi ľudí dnes?“ spýtala som sa a ona bez váhania odpovedala:

„Fóbie a úzkosti. Z čohokoľvek. A veľmi ťažko zakorenené.“

Moje ďalšie pozorovanie mi len potvrdilo, že všetci žijeme v dobe, keď sa úzkosť z romantiky a zo vzťahu samého stala morom. Ľudia pred láskou utekajú. Bránia sa zamilovanosti, lebo sa boja, že v nej jeden z tých dvoch zlyhá a oni stratia svoju duševnú rovnováhu. Ani neviem, kedy som naposledy počula o niekom, kto zažil úprimné vyznanie lásky. So slzami v očiach, s absolútnym odovzdaním sa a bez štipky irónie. Ale prs ty na oboch rukách by mi nestačili, keby som začala vyratúvať všetky ženy, ktoré boli postavené pred tvrdenia – Vieš, ja nie som stavaný na vážny vzťah... Vieš, ty si zaslúžiš lepšieho muža... Vieš, ja ti nemôžem sľúbiť, že ti budem verný... Fuj! Mnohí priznávajú, že sa bez rozpakov stretávajú aj s inými ženami. A sú pyšní na to, že hovoria pravdu a nikoho nezavádzajú medovými rečami. Žijeme v bludnom kruhu povrchných sexuálnych známostí, na ktoré chceme čo najrýchlejšie zabudnúť. A keď náhodou natrafíme na niekoho, kto nám vlezie pod kožu a začína nám byť blízky, rýchlo, z posledných síl cestu k nemu zahatáme, aby sa z toho, nedajbože, nevykľula – láska…

Alebo žijeme vo zväzkoch, ktoré už dávno stratili svoje opodstatnenie, sú na smiech nám, našim milencom a všetkým, ktorí nám pre milencov robia alibi... Vo zväzkoch, ktoré sú výsledkom rezignácie – lepšieho už aj tak nenájdem, tak prečo nespustiť z nárokov?

O. k., o. k., som cynická.

Iste.

Ale ešte horšie to všetko pôsobí vtedy, keď si uvedomíme najpodstatnejšiu vec. Že všetci po pravej láske túžime. Prahneme. Po takej, aká je vo filmoch. Zažiť sucho v ústach, roztrasené kolená, spotené ruky, čakanie na telefón.

Poznám len dvoch ľudí, ktorí žijú v nefalšovanom šťastnom zväzku. Mojich rodičov. Už to, že boli jeden pre druhého prvou láskou, sa môže zdať v dnešnom svete – „naj skôr si uži, potom sa viaž“, trochu úchylné. Lenže tam sa to len začína. Keď sme sa raz s Vandou a s mojimi rodičmi vybrali na spoločný víkend do hôr – a už fakt netuším, ako vznikla táto kombinácia, dva dni len pozerala na to, ako sa držia za ruky, ako sa spolu smejú a ako sa o seba starajú. V sobotu večer sa ma pýtala, či berú nejaké drogy, a po zistení, že sú čistí, sa v nedeľu psychicky zrútila.

„Vidíš, Mici,“ povedala som jej vtedy. „A ja musím tým to dvom šťastlivcom vysvetľovať, že to oni – nie ja, pochádzajú z inej planéty...“

Dom, v ktorom naši bývali, bol vysvietený. Zapar kovala som pri Martinovom aute, Lucia vyskočila a veselo sa rozbehla k bráne.

„Ahoj, zlatko,“ vítal ma otec, vzal malú na ruky a pobozkal ma na líce. „Máš sa dobre?“

„Áno, oci,“ povedala som. Vždy som hovorila, že sa mám dobre.

Boli tam všetci. Mama, dve mladšie sestry, babka s dedom, Martin so švagrinou a s „víchricami“, čo bolo krycie meno pre ich dve malé nevychované dcéry. A sused Bohuš.

„Tak čo, Linda, stále sama?“ vstával od stola, keď sme vošli do kuchyne, a podával mi ruku.

„Stále sama, Bohuš, stále sama.“

Pokrútil hlavou.

„Strašíš mužov svojou nezávislosťou.“

Zasmiala som sa.

„Straším seba svojou nezávislosťou.“

„No, no, len nerozprávaj,“ niesla na stôl polievku mama. „Ešte nie ste rozvedení, nič nie je stratené,“ a skôr, ako som stihla povedať, že Erik patrí do predminulej sezóny, oslovila Luciu:

„Miláčik, umyla si si ručičky?“

Oči sa mi stretli s Martinovým pohľadom.

„Čo si dnes robila?“

„Bola som s Vandou.“

Zdvihol nožík smerom k stropu.

„Muži, traste sa!“

A jeho žena, moja švagriná, počkala, kým bude úplné ticho, a potom sladkým hláskom zašveholila:

„Lindi, nepribrala si trochu?“

Takže, zoznámte sa. Martin.

Môj brat. Má o tri roky viac ako ja. O jednu dcéru viac ako ja. Vie po anglicky lepšie ako ja. A to ja viem po anglicky výborne. Vyzná sa vo všetkom okrem šoubiznisu. Kupuje si u mňa knižky a dokonca ich aj číta. Má manžel ku. Moju švagrinú. Oženil sa tak zle, že niekedy si myslím, že ju zbalil len zo žartu a zabával sa na nej tak dobre, že čakal, čo bude na svadbe. Tam som sa však o zábavu postarala ja. Okolo polnoci som povedala prípitok, ktorý si už nepamätám. Videla som ho párkrát na videokazete a dodnes som jediná, ktorej sa páči. Mama sa pri ňom rozplakala, otec šepkal sestre do ucha, nech už nepije, a Martin sa so mnou celý nasledujúci rok nebavil. Povedala som, čo si myslím. Že aj keď si berie to najhoršie, čo v živote stretol, želám mu, aby bol šťastný... V skratke. A on sa urazil. Vybehol za mnou do haly hotela, kde bola hostina, sotil do mňa a vykrikoval, že sa neviem správať. Kričal minútu, dve, tri, štyri, päť. Kričal na mňa kvôli žene, ktorú poznal pár mesiacov, ktorá s ním čakala dieťa, a snažil sa prekričať svoj vnútorný hlas, ktorý mu hovoril, že som jediná, ktorá vie, že manželka je v jeho živote jeden veľký prešľap. Zapálila som si cigaretu a poslala ho za „ženuškou“. Myslím si, že keby vtedy okamžite nezmizol, zmlátil by ma. Bolo tretieho septembra. Ďalšie slová sme si vymenili koncom leta nasledujúceho roku. Čo je však podstatné, život mi dal za pravdu. Zo švagrinej sa vykľulo zákerné malomeštiacke stvorenie, ktoré všetci len mlčky tolerovali. A Martin už dávno neskrýval, že je z nej unavený. Prečo s ňou stále ostával, to bola pre mňa záhada. Ako neskôr povedal Jakub, ktorý ju nikdy nestretol – možno je dobrá v posteli.

V ten večer sa debata obrátila na to, či je podstatné, aby bol partner, s ktorým žijeme, pekný.

„No to je peklo,“ povedal Martin. „Vždy som bol zaťažený na tie najväčšie krásavice, a preto som nikdy nemal múdru frajerku.“

„No prepáč,“ zdvihla hlavu švagriná. Nikto si ju nevšímal.

Martin pokračoval:

„Ale my muži to tak máme zakódované. Horšie je, že sa rodí čoraz viac žien, ktoré dokážu odpáliť skvelého chlapa len preto, že je... tučný.“

„No a?“ povedala som.

„Aké no a? Muž neplní funkciu ozdoby ženy! Ale kvôli nej by sa mal snažiť vyzerať čo najlepšie!“

„No vidíš, presne, ako hovorím,“ ukázal na mňa prstom. „Spala by si s tučným chlapom?“

„S akým tučným?“

„Tučným tučniakom. Alebo s chlapom s odporným akné. Alebo...“

„Nespala!“

„A dokázala by si s takým žiť?“

„Nie.“

„A prečo?“ znovu na mňa ukázal prstom.

„Lebo rapaví tučniaci sú presne takí istí ignoranti, egoisti a ješiťáci ako tí, ktorí aspoň nejako vyzerajú!“

„Všetci muži buďte prekliati!“

„Ani keby mal miliardy.“

„Toľký charakter!“ tváril sa prekvapene.

„Chlap musí byť... Vieš, čo myslím.“

Martin sa veselo smial. Hovorila som ďalej:

„To musí byť niekto taký, že keď sa naňho pozriem, vždy si poviem – ó, môj bože, toto je naozaj moje?“

„Vieš, prečo sa ťa chlapi boja?“

„Lebo na nich lačno nepozerám a nesúhlasím so všetkým, čo hovoria?“

„Presne preto!“

„Mám sa tváriť, že jediné cudzie slovné spojenie, ktorému rozumiem, je Atkinsonova diéta?“

„Pekná, chytrá a sebavedomá baba je odsúdená na život osamote.“

„No prepáč...“ ozvala sa švagriná. Nikto si ju nevšímal. Martin pokračoval:

„Keď máš odpoveď na všetko, čo chlap povie, tlačíš ho do úzkych.“

„Neverím, Martin.“

„Pozri sa na seba. Pekná. Múdra. Úspešná. Vtipná. A...“ urobil pauzu, „... sama. Ak nerátam to, čo máš v nočnom stolíku.“

„Martin!!!“ ozvala sa mama z vedľajšej izby. Smiali sme sa.

„Lepšie je byť sama ako v nesprávnej spoločnosti,“ povedala som.

Chcela som ešte niečo dodať, ale nestihla som.

Do izby vošla mama. Pozrela na mňa.

„Lucia chce cikať.“

3.

Keď od nás Erik odišiel a pochopila som, že je to definitívne, lebo si so sebou zobral aj kvetináč so svojou najobľúbenejšou palmou, ktorú polieval vždy v stredu a v nedeľu medzi ôsmou a deviatou večer, vedela som, že to musím zvládnuť sama. Nikdy som nikomu nehovorila o tom, že u nás doma viazne komunikácia a ešte všeličo iné. A už vôbec nikto okrem Vandy nevedel, že Erik mal milenku. Zapieral ju, lebo zas nie je padnutý na hlavu, ale mne stačil jeden pohľad do jej očí, keď sme ho boli s malou pozrieť v agentúre, a bolo mi jasné, že naše manželstvo zlyhalo. (Okrem toho, ktorá kamarátka píše esemesky typu – Dnes večer by si nemohol na dve hodinky vypadnúť z domu?) Zabolelo to, lebo Erik bol monogamný typ, vinila som z toho vlastnú neschopnosť uniesť zodpovednosť, ktorá leží na pleciach manželky a matky, ale napriek tomu mi bolo jasné, že keď som rozchodila Andreja, rozchodím aj Erika... Nerobila som scény, všetko prebehlo ticho, dokonca som dostala aj pusu na rozlúčku. Vyžadovalo si to pár večerov, sedela som na balkóne, pila víno, fajčila cigarety, pozerala na oblohu a čakala na ľahkosť, ktorá príde vždy, keď je človek vyčerpaný zo smútku. Asi by sa aj patrilo trápiť viac, ale keď som bola k sebe úprimná, priznala som si, že viac ako zlomené srdce mám zlomenú samoľúbosť... Tento muž ma nemiloval. Napriek všetkému, čo sme spolu prežili. A ja som nemilovala jeho. Očaril ma vtipom, tým, že pútavo rozprával a že konal spontánne ako ja. Očaril ma tým, že bol skvelým parťákom, boli sme tím. Našla som v ňom druhé ja. Ale to bolo všetko. Môj dedko mi často hovorieval: „Vieš, Linda, keď miluješ naozaj, strácaš nad sebou kontrolu. Vtedy nie je podstatné, ako dlho to bude trvať, či si toho druhého udržíš, alebo nie. Láska ťa zahltí a všetko robíš v jej mene, aj keby to malo byť proti tvojim princípom. Pokiaľ budeš svojej láske rozumieť a budeš si ju vedieť odôvodniť, nebude to tá osudová.“

Vždy som mu dala pusu na čelo – áno, dedo, tak to je. A myslela som si svoje... Sú iné časy, dedo.

Mal pravdu. Ako vo všetkom... Keď ide o lásku, súdnosť ide stranou. O hrdosti nehovoriac. Pri Erikovi som bola presvedčená, že pravá láska má podobu nášho rýchlokvaseného vzťahu. Keď šesť týždňov po tom, ako ma prvýkrát odprevádzal ráno z baru domov a už tam aj ostal a nepohol sa odo mňa, navrhol, aby sme sa vzali, zdalo sa mi to ako najprirodzenejšia vec na svete. Mala som 24 rokov, na čo čakať? O dva týždne sme stáli na radnici, za mnou dojatá Vanda, za ním jeho najlepší kamarát a ja som povedala áno skôr, ako sa ma na to ten pán s medailou na krku opýtal... Bola som vydatá!

„Som vydatá! Vydatá!“ víťazoslávne som na druhý deň v nedeľu otŕčala prst s obrúčkou u rodičov na obede. Erik sa usmieval, mama sa rozplakala a vybehla z kuchyne, otec zbledol, brat Martin zdvihol obočie, jeho manželka spozornela, lebo cítila škandál, a sestry mlčali, lebo nevedeli, čo povedať.

„Tvoja mama si toto nezaslúži,“ povedal otec potichu, ktoré už bolo príliš dlhé a v ktorom môj úsmev skysol.

„To si vravel aj pri Andrejovi,“ zakričala som ukrivdene.

„To bolo predsa niečo úplne iné,“ hodil rukou.

„Nebolo!“

Otec mlčky pokrútil hlavou.

„Je to presne to isté! Nebolo prvoradé, či som si to, čo sa stalo, zaslúžila ja, prvoradé bolo, ako sa cíti mama, čo na to povedia ľudia a prečo som taká hrdá, že nedokážem zniesť jednu facku!“ kričala som.

„Ako môžeš byť taká nevďačná?“

„Prečo sa zaoberáte len sebou? Prečo na veci nepozeráte mojimi očami?“

„Vtedy si sa rozhodla týždeň pred svadbou, nebolo to pre nás jednoduché.“

„Lebo pre mňa to bolo ohromne jednoduché!“

Myslím, že v ten víkend som otca sklamala. Videla som, ako na pár minút zostarol, zabolelo to, ale sebecky som si v duchu hovorila, že som im len urobila službu po tom všetkom, čo zažili pri kauze menom Andrej...

„Mohli ste nám to povedať dopredu,“ vstal od stola. „Rád by som ťa odviedol k oltáru... Pochopila by si to, keby si sa na to pozrela našimi očami.“

Odchádzal za mamou, ešte vo dverách sa obrátil a Erikovi povedal:

„Gratulujem.“

Erik mu povedal:

„Mám najlepšiu ženu na svete.“

Ja si to myslím dodnes, on už má iný názor. Ale to je jeho problém...

Otec sa v rozhovore k našej svadbe nikdy nevrátil. Nikdy nevidel fotky, na ktorých mám biele šaty. Mama o nej nehovorila vôbec. Ale keď Erik od nás s malou Luciou odišiel, v jej očiach som videla – vidíš, tu to máš!

V každom prípade, nemohla som sa utápať v seba ľútosti. Lucia mala rok a pol. Jej výchova ostala na mne. Netušila som, aké je to byť sama.

Bez muža. Vo veľkom byte, ktorý treba splácať. V byte, kde bolo treba meniť žiarovky. Do ktorého bolo treba nosiť šesťkilové balenia minerálok a dvanásťkilové balenia mlieka. Platiť opatrovateľku, chodiť do práce, variť, tváriť sa pred malou, že sme úplná rodina aj bez ocka. Vo svete, kde ide viac o to, kto z koho, ako o lásku. A čo som nemohla urobiť vôbec – ukázať našim, že viem, že som zlyhala. Hovoriť svojim ľuďom v obchode, ktorí dlho nič netušili, aké je ťažké skombinovať všetko tak, aby to vyzeralo jednoducho. Musela som byť silná, vyrovnaná a schopná popasovať sa s tým, čo som si navarila.

Ešte veľakrát potom na mňa Erikov odchod padol ako ťažký balvan, ktorý som dokázala odvaliť len s vypätím všetkých síl. Ešte veľakrát som sa vracala späť a hľadala chybu, ktorú som urobila. Ešte veľakrát som si pred zrkadlom mejkapom zakrývala tmavé kruhy pod očami, ktoré by prezradili, že nie som až taká statočná, ako vyzerám. Ešte veľakrát som sa musela nadýchnuť, aby som naplnila prázdne srdce niečím, čo by som mohla ponúknuť inému mužovi. Lebo s prázdnym srdcom sa milovať nedá... Nehľadala som ho. Vedela som, že príde. Ale vedela som aj to, že musím byť opatrná. Nemôžem šliapnuť vedľa. Zvládla som Andreja. Zvládla som aj Erika...

Ale cítila som, že ďalší omyl už bude sakra bolieť.