Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Zuzana Bilavská

Autor: © Zuzana Bilavská, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-066-5

ISBN MOBI: 978-80-8197-067-2

Prológ
Rok 2000

Milý Vladko,

v roztrasených rukách držala pokrkvaný list a pohľadom ho skenovala zhora nadol, potláčajúc nutkanie preskočiť úvod a začať rovno od konca. Unikla by mi podstata, pomyslela si sama pre seba a donútila oči, aby sa vrátili na miesto, kde sa celý príbeh začal.

prežili sme spolu krásne chvíle a ja len veľmi ťažko hľadám vhodné slová, ktorými by som dokázala vystihnúť, ako sa práve teraz cítim. Bol si moja prvá láska, milenec, s ktorým som prežila nespočetné množstvo krásnych chvíľ, a teraz Ťa zrádzam. Už dlhšie však cítim niečo, čo ma veľmi silno od Teba oddeľuje a ťahá niekam preč. Stretla som iného muža. Áno. Láka ma to za ním. Viem, že to nie je nič moc. Chabý dôvod, ktorý sa hádam ani nemá písať do listov. S ním je to však celkom iné. Je pre mňa neprebádanou vodou, hlbokou a mútnou, ktorú treba rozčeriť, aby som dovidela na jej samé dno. Je to akýsi môj cieľ, milovať ho naveky. Túžba, ktorá ma spaľuje. Sklamala som Ťa. Sľúbila som Ti, že na Teba počkám, no nemôžem inak. Je oveľa starší odo mňa. Ak som dobre počítala a verím, že áno, presne o trinásť rokov. Má na mňa zvláštny vplyv, pod ktorým som ochotná dovoliť mu všetko, vieš? Azda mi budeš môcť niekedy odpustiť. Viem, že práve v tejto chvíli to nie je možné a tiež som si vedomá toho, že to istý čas potrvá, obzvlášť keď Ti chcem povedať čosi veľmi dôležité...

Eva sa musela nadýchnuť. Poriadne a zhlboka rozmetala napätie, ktoré jej spútavalo celé telo. Zrak jej zahmlievali slzy. Musela ich potláčať hneď z dvoch dôvodov: po prvé, rozpitá maskara ju štípala v očiach, po druhé, pre slzy nemohla dočítať list, ktorý tu našla zahrabaný medzi otcovými starými fotografiami, listami a dokumentmi z vysokej školy. Neblahé tušenie smutného konca tohto listu jej skrížilo cestu rovnako rýchlo ako neplánovaná cesta do Maďarska k Balatonu do domu jej otca, v ktorom sa práve teraz nachádzala a kde sa on rozhodol prežiť dôchodok úplne sám. List niesol rukopis jej matky. Adresovala ho mužovi, ktorý mal pre ňu znamenať prvú lásku. Jej prvý Vladko však tento list nikdy nedostal. Nechápala, ako sa tento hádam už aj storočný papier objavil na takomto mieste. Zblúdilé slová na rozlúčku nikdy nenašli svojho adresáta. Eva si potrebovala na chvíľu oddýchnuť.

Vrátila sa k rodinným fotografiám. Čiernobiele farby sa zmenili na rôzne odtiene sivej a polámané okraje spomienok z detstva už pamätali lepšie časy. Mama, ocko a Eva pri Balatone. Mama, ocko a Eva v Bulharsku. Eva, starý otec a stará mama na pláži. Drobná Eva obalená do plávajúceho kolesa sa usmieva do hľadáčika fotoaparátu. Strapatá Eva sa hrá s veľkou mušľou, ktorú jej ocko vylovil z mora. Eva si nostalgicky spomenula na modrý kýblik, ktorý naplnila mušľami. Nazbierala ich spolu s ockom na dovolenke. Medzi fotkami sa snažila nájsť záber, z ktorého mušle kypeli ako nakysnuté cesto na koláč. Vybavila si v pamäti, že ich bolo naozaj veľa.

„Prilož si ju k uchu,“ ocko jej podal jednu z tých väčších a Eva sa započúvala do zvláštneho šumenia. Vrátila sa späť k fotkám. Ocko a mama sa bozkávajú. Nespomínala si, kedy videla svojich rodičov vymieňať si bozky. Pamätala sa na veľa hádok, množstvá obvinení a raz toľko výčitiek. Museli prejsť dlhé roky, aby mohli byť všetci opäť šťastní. Lenže za akú cenu?

Potriasla hlavou, akoby sa z nej snažila vypudiť myšlienky na minulosť, ktorá už mala byť dávno pochovaná. Len ten list ju stále pálil v rukách. Opäť ho zodvihla zo zaprášenej podlahy, vytrhla ho slnečným lúčom z pazúrov, pohľadala miesto, na ktorom skončila a opäť sa začítala...

1
Rok 1988
Bratislava

Bolo nedeľné ráno a do okenných tabúľ šľahal silný dážď. Nič na tomto svete nemohlo byť krajšie ako rodinná idylka: dcéra nalepená na televízor upierala pohľad na skákajúce kreslené postavičky a on so svojou horúcou ženou pod perinou.

„Stále sa mi páčia tvoje prsia,“ mumlal medzi bozkami, ktorými ich dôkladne obsypával. Ochotne mu ich nastavila, veď dotyky svojho muža milovala ako jeho celého. Pozerala sa však niekam za dažďové kvapky. Hľadala v nich svoje myšlienky, ktoré v posledných dňoch pravidelne opúšťali jej myseľ. Rovnako ďaleko sa onedlho ocitne aj jej muž. Čo si tu len bez neho počne? Ako zvládne chod celej domácnosti sama? Mali veľký byt a on dobré postavenie v práci. Nerozumela jeho náhlemu rozhodnutiu odísť do Austrálie. Aký význam má cestovať sám a nemôcť sa o všetko podeliť so svojou ženou? Ako len dychtivo prijal ponuku svojho brata, aby ho prišiel navštíviť. Skákal vtedy od radosti ako malý chlapec, ktorý sa teší z vysnívaného vianočného darčeka. Ach, Jozef, zastonala v duchu Elena a privrela oči. Spomenula si na pozývací list, ktorý našla pár dní po telefonáte Jozefovho brata. Obzerala si ho zo všetkých strán, skúmala pečiatky všetkých pôšt krajín, ktorými putoval, a na malú chvíľu sa pohrala s myšlienkou, že ho spáli...

„Kde sa mi túlaš?“ vytrhol ju z blúdenia, keď sa jej už dostal medzi nohy, ani si neuvedomila, ako k tomu došlo. Nikdy predtým sa jej nestalo, že by pri milovaní sa so svojím manželom bola myšlienkami taká vzdialená. Priľahol ju telom a Elena vydýchla do jeho bielych chĺpkov na hrudi.

„Prestaň, počkaj chvíľu,“ vyslovila nahlas potrebu zastaviť ho. Nemôže sa mu oddať, keď vidí ich koniec. Bola to ich posledná spoločná nedeľa.

„Čo je to s tebou?“ vtisol si tvár do jej rozstrapatenej trvalej a nosom sa nadýchol pomarančovej vône z mahagónových kučier.

„Nemôžem, Jožko, pusť ma.“ Posadila sa na kraj postele a bosé nohy spustila na koberec. Bolo by treba povysávať, pomyslela si a zrak uprela na malú smietku pod toaletným stolíkom. Jej myseľ však zamestnávali oveľa dôležitejšie veci.

„Elenka,“ šmátral jej pod nočnou košeľou, jej smútok nevnímal. Nikdy ho nevidel, iba vtedy, keď mu o ňom povedala sama. Ctižiadostivý muž o pár dní opustí ich spoločnú domácnosť.

„Myslela som si, že si doma šťastný,“ poznamenala skôr sama pre seba, ale jej slová počul zreteľne a jasne.

„Už zase sme pri tom?“ znervóznel. „Ešte aj v posteli mi budeš robiť výčitky? Tak to ti teda ďakujem pekne za krásnu nedeľu! Dofrasa!“ Vystrelil z postele, odomkol dvere na spálni a cestou do kuchyne skontroloval ich desaťročnú dcérku.

Eva žila vo vlastnom svete nedeľných rozprávok. Jej drobné telo sa strácalo v hlbokom zelenom gauči a oči otvorené dokorán upierala na čiernobielu obrazovku. Jeho dcérenka mu bude chýbať. Evička. Pichlo ho v hrudi, no bol to len nepatrný záblesk zlej výčitky, ktorý čoskoro pominul. Veď sa vrátim, pomyslel si, hoci svojim slovám sám neveril. Aj to mu sčasti pokazilo náladu. Zachmúrený sa opieral o kuchynskú linku, nevnímal pískajúci hrniec na plynovom horáku.

„Chceš nás podpáliť?!“ Elena vletela do kuchyne a v chvate vypla sporák. Jozef si prešiel prstami po bielych vlasoch a belasými, smutne vyzerajúcimi očami sa zahľadel na svoju ženu. Pozoroval ju, ako zalieva pre oboch kávu a v duchu si pomyslel: Kam sa vytratila jej krása? Kedysi husté vlasy hrali všetkými odtieňmi jesene. Prelievala sa v nich gaštanová s hnedou, ryšavá s mahagónovou. Miloval ich vôňu. Ešte aj dnes voňali rovnako, iba permanentná trvalá, ráno rozlietaná na všetky strany, ich obrala o lesk. Pružné boky, ktoré porodili ich krásnu dcérku, boli oblejšie než pred rokmi. Už ich neodhaľovala pod hlbokými rozparkami na sukniach, dokonca aj vysoké lodičky vymenila za pohodlné mokasíny. Iba jej prsia zostali pekné a po pôrode naliate. Jeho krásna žena sa zmenila na manželku. Mal ju stále rád, nerozumel však pocitu, ktorý sa v ňom usadil, odkedy dostal vycestovaciu doložku. Tešil sa, možno až priveľmi, no zároveň sa bál, aby to na ňom nebolo vidieť.

Nedeľa prebehla vo vlažnej nálade a ničím sa neodlišovala od ostatných. Ničím okrem sexu. Nedele bývali ich – jeho a Eleny. Vždy sa pred dcérou zamykali v spálni a ona mala dovolené pozerať raňajší program pre deti. Potom ju vzal do cukrárne, zatiaľ čo jeho žena pripravila nedeľňajší obed, po ktorom bolo treba riadne pochrápať pod novinami zloženými na hrudi. Vôňa ožehlenej bielizne pripomenula krátiaci sa víkend, blížiacu sa večeru a začiatok nového týždňa.

Pondelňajšie ráno sa zdalo rovnaké, ale predsa len bolo čímsi iné. Raňajky boli pripravené a z červenej šálky s bielymi bodkami vystupovala ako každý deň para. Voňala bielou kávou a ako postupne chladla, robila sa na nej nechutná šupka, kvôli ktorej ju Eva nikdy nedopila celú. Okrem toho, že bol bežný školský deň, ešte niečo bolo v to ráno iné. Za stolom raňajkoval jej otec. Vysoký muž s bielymi vlasmi a modrými očami, vždy pripomínajúcimi smútok, raňajky s jeho dvoma dievčatami nikdy nestíhal. Každé ráno odchádzal z domu ešte pred siedmou a kávu pil výlučne iba v kancelárii. Vo veľkých dlaniach obracal šálku a spytoval sa svojej ženy, či bude vhodnejšie obliecť si do lietadla džínsy, alebo nohavice.

Chystal sa na veľkú cestu k protinožcom navštíviť svojho brata. Elena na okamih zaváhala. Chvíľu sa bavili o jeho dileme, napokon sa otočila chrbtom k stolu, za ktorým dievča s veľkými hnedými očami prežúvalo obrovský krajec chleba. Sledovalo ju, ako si prstom stiera slzu. Zotrela si džem z kútikov úst a potom skúmala otcov nespokojný výraz na tvári. Dával ho najavo veľmi často. Vždy chcel viac, no nikdy nevedel, ako na to ísť správnou cestou. Jej mama vravievala, že chce všetko hneď a čo najskôr, že trpezlivosť je preňho neznámy pojem.

„Už zase plačeš?“ otec bol opäť nervózny. Cestovná horúčka a mamine obavy mu kazili náladu.

„Nevracajme sa už k tomu, dobre?“

„Tak prestaň roniť krokodílie slzy. U brata predsa zarobím nejaké peniaze a na Vianoce budem doma. Už sme to prebrali. Ježišu! Hovorili sme o tom už vari stokrát! Naozaj sa mám cítiť zle? To chceš dosiahnuť? Pokazila si mi celú nedeľu a nový týždeň chceš začať rovnako?“

„Veď ja viem, viem,“ pritakala, ale nedokázala potlačiť smútok a predstierať radosť. „Len premýšľam, či tie tvoje vidiny nie sú príliš smelé. Načo je nám nové auto?“

„Chceš sa stále voziť v tej hrdzavej fiatke? V podniku nezarobím toľko, koľko u brata. Vrátim sa cez Nemecko, kúpim tam nové auto, a keď budem doma, vydýchneš si a ešte budeš bohatšia. Potom sa už nebudeš pýtať, načo je nám to alebo ono. Uvidíš, ako ľahko si na komfort zvykneš a ešte mi aj poďakuješ.“

Eva pozorovala, ako mame dochádzajú sily a na obzore sa črtá ďalšia hádka. Krčila sa za stolom a popíjala kakao.

„Peniaze, peniaze, peniaze! Odkedy ťa poznám, nehovoríš o ničom inom!“

„Chcem pre nás lepší život! Je to také ťažké pochopiť? Budem ti telefonovať a písať vám listy. Ani sa nenazdáš a budem späť.“

„Prečo jednoducho nemôžeme ísť s tebou?“

„Došľaka, Elena!“ tresol päsťou o stôl. Zháčil sa práve včas, lebo jeho dcérka zdvihla vypúlené oči od raňajok. Bála sa, a tak musel zmierniť hlas. „Povedal som ti to hádam už stokrát. Ste predsa zárukou, že sa vrátim. Nie je to moja vina, ale chyba režimu, ktorý vládne v tejto krajine.“

„Žiadne záruky nie sú stopercentné. Muži odchádzajú od svojich rodín, nech si každý myslí, čo chce,“ trvala na svojom.

„A kam by som asi tak šiel? Ha? Do Vianoc musím byť späť, inak ma zavrú, až ozeleniem. A hádam si nemyslíš, že by som zostal u brata navždy?“

Elena iba pokrútila hlavou. Ľudia opúšťali svoju krajinu, muži svoje rodiny. Nemusel jej zaslepovať zrak ani balamutiť myseľ. Vedela svoje. Poznala tých, ktorí sa už nevrátili. Mlčky sa s nimi rozlúčila a mlčky žila ďalej. Otočila sa k svojej dcére. Pohľadom ju pobádala, aby dojedla. Škola nepočká a nepatrí sa prísť neskoro. Ešte raz jej prečesala vlasy a na líce vtisla mokrý bozk.

Jej rodičia sa hádali často, ale prečo plače v také krásne ráno obohatené o ockovu prítomnosť pri raňajkách? Čo na tom, že pršalo? Bol tu a odviedol ju do školy. Nerobieval to často, skôr zriedkavo. Zakvačila sa do jeho veľkej ruky a dala sa viesť.

„Poď ku mne a objím ma.“ Zobral ju do náručia a dlho ju v ňom podržal. Otcove objatia mala rada. Často sa spolu bláznili a veľmi veľa ju naučil. Nedalo sa zabudnúť na nespočetné množstvo lyžiarskych zájazdov a rovnako ani na všetky bláznivé zážitky, ktoré si nechávali pre seba spolu s ostatnými tajomstvami.

„Ľúbim ťa, dcérenka,“ vravieval jej často.

„Aj ja teba, ocko. Prídeš ma poobede zobrať?“ lúčila sa s ním pred bránou školy.

„Vieš, miláčik, príde ťa vyzdvihnúť ujo Peter. Pamätáš si uja Peťa z lyžovačky, však, zlatko?“

Prikývla, lebo si naňho spomínala. Bol rovnako vysoký ako ocko a tiež mal rovnaké biele vlasy.

„A prečo neprídeš ty?“

„Musím na pár dní odcestovať. No neboj sa, vrátim sa skoro a potom spolu opäť dačo vymyslíme, dobre?“ brnkol jej po nose.

„A donesieš mi niečo?“

„A čo také?“

„Vieš,“ rozprávala dôležito a ruky si pritom dala v bok, aby pochopil, že je to pre ňu naozaj veľmi dôležité, „potrebujem opasok s Mickey Mousom. Kúpiš mi ho? Prosím, prosím.“

„Sľubujem.“ Naposledy ju objal a zanechal ju pred bránou základnej školy so sľubom vysloveným precíteným mužom, ktorý sa lúči pred odchodom na dlhú cestu, a ona sa iba tešila na vysnívaný módny doplnok. Šťastné dieťa, pomyslel si, ešte ničomu nerozumie.

Vrátil sa späť do tichého bytu. Mlčky prechádzal miestnosťami a hľadal svoju ženu. Ležala skrútená na posteli v ich spoločnej spálni, kolená si tisla k brade, ktorá jej drkotala v tlmenom plači. Zastavil sa medzi dverami a hodnotil škody, ktoré svojím odchodom napácha. Z akéhosi nevysvetliteľného dôvodu ho to ťahalo spoznať svet, no ani bolesť jeho manželky mu nebola ľahostajná. Ľahol si k nej do postele a zozadu ju objal.

„Nechcela som, aby si ma takto našiel. Myslela som si, že sa zdržíš dlhšie.“

„To je v poriadku. Len plač,“ pritúlil sa k nej. Otočila k nemu uplakanú tvár a dlaňou zmáčanou od sĺz mu prešla po líci. Natiahla sa k nemu po bozk, ktorý jej nedokázal odoprieť.

Bozkal ju, akoby to bolo naposledy. Pritískal si jej telo na svoje a nohy sa im preplietli ako chápadlá chobotnice. Prisali sa jeden na druhého. Elena na odchádzajúceho manžela, Jozef na manželku, ktorú mal už čoskoro opustiť. Stiahol z nej nočnú košeľu, ktorú si v ten deň ešte nestihla prezliecť. Nemala dostatok síl urobiť zo seba ženu, ktorá by mohla vyjsť do ulíc. Letargicky sa podvolila nástojčivému manželovi, ktorý sa počas nasledujúcich chvíľ zmenil na jej milenca. Utápala svoj žiaľ v jeho objatí a bozkoch. Keď jej zaplavil vnútro vášňou, ktorá ho omínala už od predchádzajúcej nedele, Elena si dovolila spomienku na ich prvé milovanie.

Bolo to vášnivé a nedočkavé aj napriek tomu, že sa príliš neponáhľali. Mala vtedy priateľa, s ktorým sa dlho nevedela rozísť. Do Jozefa sa zamilovala bezhlavo a neplánovane. Pri Vladkovi cítila istotu a nudnú rutinu. Ak to vôbec bolo možné, dlho sa snažila udržať city pod kontrolou. Predsa len, Jozef bol od nej o trinásť rokov starší. Vzhliadala k nemu pre jeho vzdelanie, rozhľadenosť a futbalový talent. Sprevádzala ho na všetky zápasy. Bola pyšná priateľka muža, po ktorom túžilo mnoho dievčat. Čo na tom, že bol už raz ženatý? Teraz je teraz, myslela si vtedy.

Zo zamyslenia ju prerušilo hlboké dýchanie, keď sa jej manžel zvalil vedľa nej. Opäť ju zozadu objal a ona sa k nemu pevne pritisla.

Bol sychravý septembrový pondelok a písal sa rok tisícdeväťstoosemdesiatosem. Pršalo už od nedele a Elena sa cítila ako počasie vonku. Pomrvila sa v náručí svojho muža a ovinula si jeho paže okolo seba. Vedela, že keď vstanú z vyhriatej postele, v ktorej sa práve milovali, ich kroky povedú do veľmi neistej budúcnosti. Pri spomienkach na ich prvé milovanie preto potláčala tušenie, že to dnešné bolo zároveň ich posledné.

***

Niektoré dni ubiehali pomaly, iné rýchlejšie. Elena sa len veľmi ťažko dostávala do bežných koľají. Dennodenne čelila otázkam svojej dcéry.

„Kedy sa vráti ocko?“ spytovala sa v pondelok. „Kedy už konečne príde domov?“ dožadovala sa odpovede o pár dní neskôr.

Ubehli prvé týždne, mesiac, dva, keď povedala: „Sľúbil mi opasok, ktorý je teraz veľmi v móde.“ Postavila sa pred ňu s rukami v bok a vyčkávala na odpoveď. Boli dni, keď Elena netúžila po inom, len sa zavrieť v spálni a ponoriť sa do svojho smútku. Bolo nespravodlivé, že jej nezostával čas, aby sa v ňom poriadne vyžila. Mala na to predsa právo. Jej manžel bol na opačnom konci zemegule a ona sa cítila osamelá a nebezpečne bezmocná.

Nepomáhali ani návštevy jej matky. Brigita si robila starosti o vnučku, ale predovšetkým o dcéru, ktorá sa jej strácala pred očami. Byt počas jej prítomnosti rozvoniaval po vanilkovom cukre a tureckej káve. Pohľadom na chvíľu zabehla k Eve, ktorá sa pri nich hrala s bábikami.

Prišla zima, keď konečne prestala počítať dni. Aj Eva sa naňho pýtala čoraz menej. Možno to nebolo dobré znamenie, že jej už toľko nechýbal.

Práve vyberala zo skrine jeho obleky, veď onedlho prídu Vianoce a oni budú opäť všetci pohromade. Bolo potrebné ich vyčistiť. Tri mesiace ubehli ako voda a Jozefov príchod sa blížil.

„Čo robíš s tými oblekmi?“ spytovala sa Brigita z ušiaka, v ktorom štrikovala nový sveter. Na stolíku vedľa nej ležala nedoriešená krížovka a po byte opäť rozvoniavala turecká káva.

„Zanesiem ich do čistiarne. Myslela som si, že na to budem mať viac času, ale týždne ubehli zrazu akosi rýchlo. Jožko sa už čoskoro vráti domov a ani neviem, či ich dovtedy stihnem vyzdvihnúť,“ robila si starosti, zatiaľ čo ich poctivo vkladala do igelitového obalu a uhládzala dlaňou, akoby ňou prechádzala po manželovej tvári. Sledovala pritom súcitný pohľad svojej matky. Brigita skúmala obleky, v ktorých sa každé ráno vyberal do práce, akoby sa ich snažila obviniť z nešťastia svojej dcéry.

„Naozaj si myslíš, že ich bude ešte niekedy potrebovať?“

Elena prudko zdvihla hlavu a jej nahnevané oči potemneli. Jozef jej chýbal a takéto komentáre jej ubližovali. Bolesť už dávno poznačila unavenú tvár a ubrala zopár kíl. Teraz by som sa mu páčila viac, usúdila pri poslednom pohľade do zrkadla.

„Len sa netvár,“ pokračovala Brigita, „všetci vedia to, čo si ty nechceš pripustiť.“

„Prestaň s tým, vráti sa,“ uhýbala pohľadom, akoby sa vyhýbala samotnej pravde.

„Aj teta Marika hovorila, že ten už nikdy nepríde domov. Vzal roha, moja milá! Vraj keď nastupoval do lietadla, videli sme ho naposledy. Vyčítala mu to z tváre, ako sa s nami v duchu rozlúčil,“ mierila prstom na dcéru ako na vinníka, ktorého treba pokarhať.

„Marika nech mi vylezie na hrb. Čo už len tá môže vedieť? Je to jej muž či môj?“

„Ako chceš. No ja som ti to hovorila.“

„To je typické, mama! Toto je tvoja podpora?“ Elene dochádzali slová a ani si neuvedomila, že Eva ich sledovala nechápavým pohľadom. Stále nerozumela, prečo sa hádajú. Veď ocko bude už o týždeň doma. Jej stará mama sa mýlila. Ocko sa vráti! Áno, ona určite nemá pravdu!

***

Búchanie na dvere neutíchalo. Všetci spali vo svojich izbách a zo sna ich vytrhol zvonček sprevádzaný neohlásenou návštevou.

„Vráť sa späť do postele,“ prikázala Elena dcére a zahalila sa do župana. V tme nahmatala vypínač a s rozsvietením silných žiaroviek si pretrela oči.

„Štátna bezpečnosť, otvorte!“ Trieskanie na dvere silnelo a vytrvalosť zvonca sa predlžovala.

Strach malú Evu paralyzoval a zatlačil bližšie k zárubni dverí, no ich prah nedokázala prekročiť. Na pleciach pocítila babičkine dlane, ako ju tlačia späť do postele. Nevedela rozpoznať, či sa bála, alebo bola iba rozrušená. Jedno bolo jasné: ani dnes ničomu nerozumela.

Elena sa došuchtala k dverám. Ostré svetlo žiarovky jej oslepilo oči, keď konečne otvorila dvere. „Čo sa deje? Čo tu robíte? A čo vlastne chcete?“

Ani sa nepýtali a vtrhli dnu. Odsotili ju od dverí, takmer odletela na druhú stranu chodby. „Oblečte sa, pani Šoltésová. Pôjdete s nami.“

„No dovoľte! Okamžite odíďte! Počujete?“ Jej naliehavý hlas však zostal bez odpovede.

Traja muži zrazu okupovali celý byt. Bez pozvania sa jej začali prehrabávať vo veciach. Krátko zahliadla matku, ako sa pokúša utíšiť plačúcu Evu. Kde sa tu, došľaka, vzali?

Elena si utiahla opasok na župane. Napriek horúcej situácii jej bola veľká zima. Žalúdok sa jej zdvíhal z nepríjemnej predtuchy a napínalo ju na zvracanie. O ŠTB už niečo vedela. Poznala ľudí, ktorí unikali pred nezmyselnými obvineniami. Túžba po slobode im uťahovala slučku okolo krku a viedla k činom, ktorých následky nezostali nepotrestané. Mnohokrát sa tresty dotýkali ich rodín a priateľov, ktorí často podľahli vykonštruovaným obvineniam a násilným doznaniam. Tušenie v jej hlave bolo jasnejšie ako nočná návšteva, ktorú nikto nepozval. Elena vedela, že jej šťastné dni sú spočítané.

„Máme na vás zopár otázok, pani Šoltésová.“ Vysoký muž s veľkým bruchom jej oznámil svoju požiadavku, ktorá ani zďaleka neznela ako prosba. Vrhol na ňu nepríčetný pohľad a ako zmyslov zbavený sa pustil do otvárania ďalších zásuviek. Prehrabával sa v jej osobných veciach, z obálok vyťahoval listy a otváral účty a bankové výpisy.

Modlila sa, aby ich neprehádzal všetky, lebo v tej spodnej mala peniaze. Finančnú rezervu uložila na samé dno a zapratala ju ďalšími dokumentmi. Jej spurný nesúhlas dosiahol svoj vrchol. Odjakživa neznášala nespravodlivosť, a to bol dôvod, prečo sa vrhla na nesympatického pupkáča a odsotila ho od jej súkromia. Ďalší muž bol okamžite na mieste, zozadu ju zdrapil za lakte a tlačil ich k sebe. Príšerne to bolelo, no nevydala ani hláska.

„Mladá pani, pozrite sa,“ pustil sa brucháč do vysvetľovania. „Akiste chápete, že sme tu v záujme štátnej bezpečnosti a svoju prácu si urobíme, či sa vám to páči, alebo nie. Takže sa teraz choďte obliecť a my tu na vás počkáme.“ Jeho hlas znel mierumilovne. Keby bola naivná ženská, možno by mu dokonca naletela. Nemusí jej bulíkať táraniny o štátnej bezpečnosti. Vedela svoje.