Narine Abgarian

С неба упали три яблока

First published in the Russian language by Astrel imprint, St Peterburg, Russia

© Narine Abgaryan, 2015

The Publication of the book was negotiated through Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency (www.bgs-agency.com)

Translation © Zuzana Bujačková, 2022

Design & Layout © Mária Rojko, 2022

Cover illustration © František Hübel / Kysucká galéria v Oščadnici, 2022

Slovak edition © Artforum, 2022

Časť I.

Tomu, kto uvidel

1. kapitola

Keď nadišlo piatkové popoludnie a slnko pomaly padalo od zenitu k západnému kraju doliny, Sevojanc Anatolija si ľahla na smrteľnú posteľ.

Skôr než sa vybrala na oný svet, riadne popolievala záhradu a nasypala sliepkam krmiva do zásoby, aby nehladovali, kým susedia nájdu jej studené telo. Potom zložila veká zo sudov pod odkvapmi – ak by prišla búrka, zo strechy by tiekli potoky vody a mohli by podmyť základy domu. Vybrala sa do kuchyne a do studenej pivnice spratala všetky nedojedené zvyšky: tácky s maslom, syrom a medom, krajec chleba a polovicu varenej sliepky. Napokon zo skrine vytiahla oblečenie do rakvy. Vlnené šaty ku krku s bielym čipkovaným golierikom, dlhú zásteru s vyšívanými vreckami, topánky s rovnou podrážkou, pletené gulpy¹ (celý život jej bola zima na nohy), dôkladne vypratú a vyžehlenú spodnú bielizeň a ruženec so strieborným krížikom po prababičke. Jasaman bude vedieť, že jej ho má vložiť do rúk. Oblečenie položila na najviditeľnejšie miesto v obývacej izbe, na ťažký dubový stôl s dečkou, ktorá zakrývala dva viditeľné šrámy po údere sekerou. Na vrch kôpky položila obálku s peniazmi na pohreb, zo skrinky vytiahla starý igelitový obrus a odišla do spálne. Rozostlala posteľ, obrus rozrezala na polovicu, jednu z nich rozprestrela na plachtu a druhou sa prikryla. Natiahla na seba perinu, ruky zložila na hruď, zátylok si pohodlne uložila na vankúš, zhlboka vydýchla a zavrela oči. Odrazu znova vstala, otvorila okná dokorán a podoprela ich črepníkmi s pakostom, aby sa nezabuchli. Znova si ľahla. Už sa nemusí báť, že keď jej duša opustí telo, bude zúfalo blúdiť po izbe. Keď sa oslobodí, vyletí rovno von oknom do neba.

Anatolija mala na také prepiate a detailné prípravy skutočne hrozný dôvod. Už druhý deň silno krvácala. Keď si všimla, že na nohavičkách má čudné hnedé fľaky, najprv stŕpla, neskôr ich pozorne preskúmala, a keď sa presvedčila, že je to krv, od ľaku sa horko rozplakala. Vzápätí sa pred sebou zahanbila a rýchlo si utrela slzy krajom šatky. Tu už nepomôže ani plač. Smrť si raz príde pre každého, niekomu vezme srdce, inému rozum a vyzerá to tak, že Anatoliji nadelila vykrvácanie.

Nepochybovala, že tento problém je akútny a neliečiteľný. Nie nadarmo zasiahol tú najneužitočnejšiu a najnezmyselnejšiu časť jej tela – maternicu. Akoby jej naznačoval, že ju tresce za to, že sa jej nepodarilo splniť svoju hlavnú úlohu, rodiť deti.

Zakázala si viac hromžiť a plakať, zmierila sa s neodvratným a prekvapivo rýchlo sa upokojila. Pohrabala sa v truhle s bielizňou, vytiahla z nej staré prestieradlo, rozrezala ho na niekoľko častí a vyrobila niečo ako vložky. Do večera už krvácala tak silno, akoby v nej praskla veľká nevysychajúca žila. Neostávalo iné, len obetovať tie malé zásoby vaty, ktoré mala doma. Vyzeralo to tak, že vata vydrží len chvíľu. Anatolija rozpárala kraj periny, vytiahla odtiaľ zopár chumáčov ovčej srsti, starostlivo ju umyla a dala sušiť na parapet. Samozrejme, mohla zájsť k susede Šlapkanc Jasaman a požičať si od nej vatu, ale nechcela to urobiť. Čo keby sa neudržala, rozplakala a porozprávala priateľke o svojej smrteľnej chorobe? Jasaman sa hneď zľakne a pobeží za Satenik, aby odoslala telegram do doliny a privolala záchranku. Anatolija nemala v pláne behať po doktoroch a podstupovať bolestivé a nezmyselné vyšetrenia. Chcela umrieť dôstojne a poporiadku, v tichu a pokoji, medzi stenami domu, v ktorom prežila celý svoj ťažký a nepotrebný život.

Večer si prezerala rodinný album a spať šla až neskoro. Vo svetle petrolejovej lampy vyzerali tie tváre, ktoré dávno odišli do zabudnutia, obzvlášť smutno a zádumčivo. Čoskoro sa uvidíme, šepkala Anatolija, každú fotku hladila prstami zhrubnutými z ťažkej dedinskej lopoty, čoskoro sa uvidíme. Aj keď bola skľúčená a vystrašená, zaspala hneď a zobudil ju až ranný krik vyplašeného kohúta, ktorý sa pomätene motal v kurníku a netrpezlivo čakal, kedy ho vypustia pobehať po hriadkach. Anatolija sa pozorne preskúmala. Svoj stav zhodnotila ako celkom znesiteľný, trápili ju len boľavé kríže a trochu sa jej točila hlava. Opatrne vstala, šla do kadibúdky, a keď prišla na to, že krvi je viac a viac, akosi zvláštne ju to upokojilo. Ak to takto pôjde ďalej, do zajtrajšieho rána úplne vykrváca. Ďalšieho východu slnka sa už možno nedožije.

Postávala na verande a každou bunkou do seba vstrebávala jemné brieždenie. Zašla za susedkou, aby ju pozdravila a zistila, ako sa má. Jasaman sa chystala na veľké pranie, na záhradnú pec práve postavila ťažkú kaďu s vodou. Kým sa voda ohriala, porozprávali sa o tom i onom, prediskutovali každodenné veci. Čoskoro dozrejú moruše, budeme ich musieť striasť, pozbierať plody, z jednej časti navariť sirup, druhú vysušiť a tretiu naložiť do dreveného suda na domácu pálenku. Už by sme mali pozbierať aj šťaveľ, o týždeň-dva bude neskoro. Keď na bylinky praží júnové slnko, drevnatejú a potom sa už nedajú jesť. Anatolija odišla od priateľky, keď zovrela voda v kadi. Teraz si s tým nemusí robiť starosti. Kým Jasaman operie bielizeň, kým ju naškrobí a vybieli, vyvesí, pozbiera a vyžehlí, do rána na ňu ani nepomyslí a nebude ju zachraňovať. Bude pracovať až do neskorého večera a Anatolija bude mať dostatok času na to, aby pokojne odišla zo sveta.

Všetko bolo vymyslené, a tak sa Anatolija upokojila a zvyšok rána sa nenáhlivo venovala všedným starostiam. Na smrteľnú posteľ si ľahla až popoludní, keď sa slnko sklonilo k západnému kraju doliny.

Anatolija bola najmladšou z troch dcér Sevojanc Kapitona a jedinou z celej rodiny, ktorej sa podarilo dožiť pokročilého veku. Vo februári oslávila päťdesiate ôsme narodeniny, bola to neslýchaná udalosť, v jej rodine nevídané číslo.

Na matku si veľmi nepamätala, umrela, keď mala sedem rokov. Mala husté kučery farby medu a mandľové oči so zvláštnym zlatistým odtienkom. Jej vzhľad sa zrkadlil aj v mene, volali ju Voske.² Mama si svoje krásne vlasy zapletala do tuhého vrkoča a drevenými ihlicami z neho na zátylku robila taký ťažký uzol, až musela trochu zakláňať hlavu. Často si prechádzala prstami po krku, sťažovala sa, že jej tuhne. Raz za rok ju otec posadil k oknu, opatrne jej rozčesal vlasy a podstrihol ich presne do úrovne drieku, viac mu mama nedovolila. Svojim dcéram však vrkoče nikdy neskrátila. Dlhé vlasy ich mali uchrániť od prekliatia, ktoré nad nimi viselo už dvanásť rokov, odo dňa, keď sa vydala za Sevojanc Kapitona.

Najprv sa zaňho mala vydať jej staršia sestra Tatevik. Tatevik vtedy mala šestnásť rokov a štrnásťročná Voske, druhé dievča na vydaj z veľkej rodiny Agulisanca Garegina, sa veľmi aktívne zapájala do príprav veľkej slávnosti. Mnohé pokolenia Marancov už celé storočia uznávali tradíciu, podľa ktorej sa svadobná hostina koná najprv v dome nevesty a potom v dome ženícha. Hlavy týchto dvoch vážených a bohatých rodín sa však rozhodli, že spoločne usporiadajú jednu veľkú svadbu na majdane.³ Mala to byť neslýchaná slávnosť. Kapitonov otec chcel natoľko ohromiť množstvo hostí, že dvoch zaťov vypravil do doliny, aby na svadbu pozvali aj muzikantov z komorného divadla. Vrátili sa unavení, ale spokojní a rozhovorili sa o tom, ako sa zlosť naškrobených muzikantov zmenila na láskavosť (kto to kedy videl, volať na dedinskú svadbu divadelný orchester!), keď sa dozvedeli o štedrom honorári – každý dostane po dve zlatky a k tomu im zaťovia sľúbili, že do divadla privezú voz plný výslužky, ktorá postačí na celý týždeň. Aj Tatevikin otec chystal prekvapenie. Na svadbu pozval najvychýrenejšieho vykladača snov v celej doline. Vykladač súhlasil, že sa za desať zlatých bude celý deň venovať svojmu remeslu, potreboval len, aby mu pomohli dopraviť všetko potrebné náčinie: šiator, sklenenú guľu na masívnom bronzovom podstavci, veštecký stôl, veľkú pohovku, dva kvetináče s rozvetvenou aromatickou rastlinou doposiaľ nevídaného druhu a podivné špirálovité sviečky zo špeciálneho drievka pomletého na prášok, ktoré okolo seba šírili zázvorovo-pyžmovú vôňu, horeli celé mesiace, a predsa nikdy nevyhoreli. Okrem domácich Marancov pozvali na svadbu zhruba päťdesiat obyvateľov doliny, väčšinu z nich tvorili vážení a majetní ľudia. O tejto svadbe, ktorá sa vraj mala stať pamätnou udalosťou, písali dokonca aj v novinách, čo bolo obzvlášť impozantné. Dovtedy sa v novinách písalo len o svadbách v rodinách so šľachtickým pôvodom.

V tom sa však stalo niečo, čo nik nečakal. Štyri dni pred svadbou nevestu zachvátila hrozivá horúčka, dňom i nocou sa zvíjala v blúznivých snoch, až napokon umrela.

V deň pohrebu museli nebo nad Maranom zastrieť akési diabolské mračná, pretože konanie hláv oboch rodín sa nedá vysvetliť inak než zahmleným úsudkom.

– Neprídeme predsa o výdavky, – vyhlásil spoza smútočného stola šetrný Agulisanc Garegin. – Kapiton je dobrý chlapec, pracovitý a úctivý, každý by chcel mať takého zaťa. Boh si k sebe povolal Tatevik, tak to bolo súdené, bol by hriech protiviť sa jeho vôli. Ale máme ešte jednu dcéru na vydaj. Tak sme sa s Anesom dohodli, že za Kapitona sa vydá Voske.

Nikto sa im neodvážil vzoprieť a Voske, skrúšenej po smrti milovanej sestry, neostávalo nič iné, než sa bez reptania vydať za Kapitona. Smútok preložili na ďalší týždeň. Svadba bola veľká a hlučná, jedlo sýte, víno a morušová pálenka sa liali potokmi, stoly rozložené pod holým nebom sa prehýbali pod ťarchou všemožných jedál, orchester odetý do tmavých kabátcov a vyblýskaných topánok hral polku a menuet. Nevycibrené dedinské uchá boli sprvu ohromené klasickou hudbou, ale keď si poriadne vypili, mávli rukou a dali sa do tanca pekne po svojom.

Do veštcovho šiatra sa však prejedení a opití svadobčania nehrnuli. Voske tam dotiahla znepokojená teta z druhého kolena, ktorej nevesta vo chvíľke pokoja stručne rozpovedala, čo sa jej prisnilo v predvečer svadby. Vykladač snov bol drobný, vyziabnutý a až neuveriteľne ohavný starec. Rukou kývol na miesto, kam si mala Voske sadnúť. Keď uvidela malíček jeho pravej ruky, onemela. Dlhý necht, zaiste mnoho rokov nestrihaný, zahnutý ako skoba, obrástol bruško prsta a tiahol sa ponad dlaň až ku krivému zápästiu, znemožňoval pohyby celej ruky. Bezočivo vyhodil tetu zo šiatra, nakázal jej držať stráž pri vchode a sadol si naproti Voske – naširoko rozkročil nohy vo zvláštnych šarovaroch,⁴ zvesil medzi ne dlhé tenké ruky a v tichosti na ňu uprel zrak.

– Prisnila sa mi sestra, – znela odpoveď na nepoloženú otázku. – Stála chrbtom ku mne, mala odeté krásne šaty a v hrubom vrkoči vpletenú niť perál. Chcela som ju objať, ale nedala sa. Keď sa otočila ku mne, tvár mala starú, zvráskavenú. A ústa ako... akoby sa do nich nezmestil jazyk. Rozplakala som sa a ona odišla do rohu izby, do dlane si napľula nejakú temnú tekutinu, ukázala mi ju a hovorí: ‚Nebudeš mať šťastie, Voske.‘ Od ľaku som sa prebudila. Otvorila som oči a na moje zdesenie som pochopila, že ten sen sa ešte neskončil. Bolo to pred enbašti,⁵ kohúty ešte nekikiríkali, šla som sa napiť vody a ani neviem prečo, pozrela som sa hore, na strop a tam som v okne uvidela smutnú Tatevikinu tvár. Zhodila mi k nohám svoj čepiec so závojom a zmizla. Keď dopadli na zem, rozsypali sa na prach.

Voske sa horko rozplakala, po tvári jej stekala čierna farba z mihalníc – z jedinej kozmetiky, ktorú používali maranské ženy. Na spánku sa jej úzkostlivo rozbúšila bezradná modrá žilka a spod mintany⁶ vyšívanej drahou čipkou a striebornými mincami jej vykukovali krehké detské zápästia.

Vykladač snov sťažka vydýchol a vydal pritom protivný hlasný zvuk. Voske zmĺkla a prestrašene sa naňho pozrela.

– Počúvaj ma, dievča, – zasipel starec, – sen ti vysvetľovať nebudem, nemala by si z toho žiaden osoh, aj tak ho už nezmeníme. Poradím tilen jedno. Nikdy si neostrihaj vlasy, vždy ti musia prikrývať chrbát. Každý má svoj amulet. Ja mám, – zamával pred ňou pravou rukou, – necht na malíčku. A ty máš, podľa všetkého, vlasy.

– Dobre, – zašepkala Voske. Chvíľu počkala, dúfala, že sa ešte niečo dozvie, ale vykladač len mrzuto mlčal. Nakoniec sa vybrala na odchod, ale predtým pozbierala sily a opýtala sa ho, či nevie, prečo práve vlasy.

– Ani to nemôžem vedieť. Ale keď ti zhodila prikrývku hlavy, znamená to, že chcela prikryť to, čo ťa môže uchrániť pred prekliatím, – odpovedal starec bez toho, aby odtrhol zrak od dymiacej sviečky.

Voske vyšla zo šiatra so zmiešanými pocitmi. Na jednej strane už nebola taká znepokojená, pretože časť svojho trápenia nechala u vykladača snov. Na druhej strane ju hrýzla myšlienka, že, hoci nezámerne, vykreslila svoju mierumilovnú sestru pred cudzím človekom takmer ako nejakú bosorku. Vonku ju už čakala teta, netrpezlivo prešľapovala z nohy na nohu. Voske jej prerozprávala starcovo proroctvo a teta sa ktovieprečo nevýslovne potešila:

– Hlavne, že sa niet čoho báť. Rob tak, ako ti poradil, a všetko bude v poriadku. A sestrina duša na štyridsiaty deň opustí našu hriešnu zem a nechá ťa na pokoji.

Voske sa vrátila za svadobný stôl k novopečenému manželovi a placho sa naňho usmiala. Ten prišiel do pomykova, tiež sa na ňu usmial a vzápätí sa poriadne začervenal. Aj napriek tomu, že podľa patriarchálnych zvyklostí bolo dvadsať rokov už solídny vek, Kapiton bol veľmi nesmelý a ostýchavý mládenec. Keď sa v jeho rodine pred troma mesiacmi začalo debatovať o tom, že by ho mali oženiť, jeho švagor mu pripravil darček. Zobral ho do doliny a zaplatil mu noc v nevestinci. Keď sa Kapiton vrátil do Marana, cítil sa veľmi bezradne. Nedalo sa povedať, že by sa mu nočné radovánky páčili. Objatia predajnej ženy voňali síce ako ruže a klinčeky, ale neboli mu po chuti. Skôr naopak. Všetky tie vyčerpávajúco vášnivé nežnosti, ktorými ho zasypávala, ho omráčili, akoby mu bola počarovala. Nemohol sa striasť pocitu hnusu a nevoľnosti, prenasledoval ho od momentu, v ktorom pochopil jej výraz tváre. Zvíjala sa ako zmija, ticho stonala, láskala ho zručne a vášnivo, a pritom sa jej podarilo zachovať si takú bezcitnú, kamennú tvár, akoby sa nevenovala láske, ale čomusi úplne všednému. Unáhlene, ako je to v jeho veku bežné, usúdil, že všetky ženy sa v posteli správajú necudne, a od manželstva preto nič dobré nečakal. Keď mu teda otec oznámil, že po smrti staršej dcéry Agulisanc Gagerina sa ožení s jej mladšou sestrou, Kapiton len mĺkvo prikývol na znak súhlasu. Čo záleží na tom, koho si vezme? Všetky ženy sú vo svojej podstate klamárky neschopné úprimných citov.

Neskôr v noci začali čašníci servírovať šťavnaté kúsky pečenej korenenej šunky, drobivú pšenovú kašu so škvarkami a smaženou cibuľkou a opití svatovia v sprievode prenikavého kvílenia zurny⁷ aj súhlasných hlasov svadobčanov odviedli mladomanželov do spálne, dvere zapreli závorou a sľúbili, že ich vypustia ráno.

Osameli a Voske sa pustila do plaču, ale keď k nej Kapiton podišiel, aby ju utešil, neodstrčila ho, ba naopak, privinula sa k nemu a razom sa utíšila, už len vzlykala a smiešne poťahovala nosom.

– Bojím sa, – zdvihla k nemu uplakanú tváričku.

– Tiež sa bojím, – krátko odvetil Kapiton.

Hoci sa rozprávali prosto, tieto nesmelo zašepkané slová v sebe niesli istú prenikavú úprimnosť a dojemnosť, ktorá navždy spojila ich mladé srdcia bažiace po láske. Kapiton sa šiel prepadnúť od hanby, keď si v posteli uvedomil, že svoju mladú ženu prirovnával k tej z doliny – tuho ju objímal, vďačne prijímal každý jej pohyb, vzdych, každý nežný dotyk. Voske sa v jeho objatiach rozplývala a žiarila ako drahocenný kamienok, zohrievala a napĺňala zmyslom všetko, čo ju obklopovalo. Od tej chvíle sa stala tým najdrahším, čo kedy mal a bude mať.

Keď o týždeň neskôr Agulisanc Garegin so zaťmi, v čiernom od hlavy po päty, bez klobúkov a v úplnej tichosti, zabili tri ušľachtilé teliatka, uvarili ich bez soli a na veľkom podnose poroznášali po dedine – ľudia im otvárali dvere a mĺkvo prijímali svoje porcie, veď obetované zviera sa odmietnuť nesmie –, Voske zatiahla okná svojej spálne nepriehľadnou látkou a rozhodla sa, že za sestrou bude trúchliť až do konca svojich dní. Trápila sa nekonečnými pôstmi, celé večery trávila v chráme a vyprosovala pre Tatevik pokoj, modlila sa za odpustenie, v smútočnom sprievode s mamou, švagrinami a tetkami z druhého kolena raz za týždeň navštevovala cintorín, aby sa postarala o sestrin hrob. Svetlo a tma boli ako dva svety, v noci milovala a hriala ako slnko, cez deň sa menila na pochmúrne a žalostné stvorenie. Bola nešťastná z toho, že Tatevik ju už nikdy viac nenavštívila. Prehĺtajúc slzy hovorievala mužovi, že keby jej bola odpustila, určite by sa jej ešte niekedy prisnila.

Aby Kapiton aspoň trochu odviedol manželkinu pozornosť od chmúrnych myšlienok, navrhol jej, aby sa postarala o zariadenie domu, ktorý dostali po svadbe. Pred nimi tam bývali jeho slobodná teta a stará mama, baba Mane, ale tie sa odsťahovali ku Kapitonovmu otcovi, aby mladým prenechali miesto na bývanie. Dom bol solídny, široký a tmavý, ale útulný, s veľkou drevenou verandou, vysokou povalou a udržiavaným ovocným sadom. Voske sa sprvu vôbec nechcela presťahovať, pretože dom stál na druhom konci Marana. Kapiton si však stál za svojím, tvrdil, že keď budú žiť ďalej od trúchliacej rodiny, bude menej spomínať na sestru a smútok zo straty ju prejde rýchlejšie. Voske mu veľmi neochotne ustúpila a na jej vlastné prekvapenie ju zariaďovanie pohltilo natoľko, že si v doline dokonca objednala niekoľko časopisov o bývaní. Riadne ich preštudovala a rozhodla sa pre jedálenskú zostavu z moreného dubového dreva: oválny jedálenský stôl, štyri pohovky s tmavozeleným zamatovým čalúnením, tridsať stoličiek (miest na sedenie musí byť veľa, pretože dom bude stále plný hostí) a niekoľko vyrezávaných príborníkov s vysokými presklenými dverami, do ktorých uloží slávnostný servis pre dvadsaťštyri ľudí aj množstvo ďalšieho riadu, ktorý im darovali svadobčania. Tesár Minas, u ktorého objednala všetok nábytok, musel k svojim trom pomocníkom najať ďalších dvoch, aby stihol dokončiť všetku prácu do stanoveného termínu. Voske vtedy čakala prvé dieťa a dom chcela mať zariadený, skôr než porodí. Zatiaľ si krátila čas ručnými prácami. Vedno s mamou vyšila niekoľko obrusov a prikrývok, dve sady posteľnej bielizne, výbavičku a šaty na krst dieťaťa. Každý týždeň sa po rituálnej návšteve cintorína vybrala do dielne, aby skontrolovala Minasovu prácu. Minas sa chmúril a šomral, ale jej návštevy v tichu pretrpel, hoci sa ju vždy snažil rýchlo vyprevadiť, veď žene, a ešte k tomu tehotnej, neprichodí tráviť čas v dielni zasmradenej od jedovatých lakov a mužského potu. Návštevy tesárskej dielne však nevyšli nadarmo. Nábytok bol hotový včas. Ledva ním stihli zariadiť dom a osláviť začiatok života v novom a už na ňu prišli pôrodné bolesti. Na druhý deň porodila svojmu Kapitonovi dcéru, ktorej dali meno Nazeli. O dva roky sa narodila Salome a o poldruha roka najmladšia Anatolija.

Koniec ukážky