Francis Scott Key Fitzgerald

Krásni a prekliati

Elektronická kniha

REALIZOVANÉ S FINANČNOU PODPOROU MINISTERSTVA KULTÚRY SLOVENSKEJ REPUBLIKY

:: knihy pre hodnotnejší život

Translation © Igor Navrátil 2009

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2009

ISBN 978-80-222-0577-1

PRVÁ KNIHA

Prvá kapitola

ANTHONY PATCH

V roku 1913, keď mal Anthony Patch dvadsaťpäť, prešli už dva roky odvtedy, čo naňho aspoň teoreticky zostúpil Duch svätý tohto posledného obdobia, ktorý mal podobu irónie. Iróniou bol najvyšší lesk na topánke, záverečné pohladenie saka kefou na šaty, akési intelektuálne zvolanie „Fíha!“ – i keď na počiatku tohto príbehu si to všetko Anthony ešte len začal uvedomovať. Keď sa s ním stretnete prvý raz, takmer ustavične si láme hlavu nad tým, či má v sebe trochu cti a či nie je mierne vyšinutý, pretože na hladine sveta sa leskne hanebná a oplzlá nízkosť tak ako olej na priezračnom jazere, no tieto chvíle sa, prirodzene, striedajú s tými, keď sa pokladá za výnimočného mladého muža, ostrieľaného svetáka, dokonale prispôsobeného svojmu okoliu, ktorý je čímsi významnejší ako hocikto iný, koho pozná.

V tomto stave pôsobil zdravo, prekypoval veselosťou, prívetivosťou a bol veľmi príťažlivý pre inteligentných mužov a pre všetky ženy. Uvažoval nad tým, že jedného dňa vykoná nejaký nenápadný, duchaplný skutok, ktorý budú vyvolení považovať za hodný úcty, a že pomaly, ale isto sa zaradí medzi tie matnejšie hviezdy na zahmlenom, nejasnom nebi na polceste medzi smrťou a nesmrteľnosťou. Kým nenadišiel čas, aby odhodlane vykročil za týmto cieľom, zostával Anthonym Patchom – nie portrétom muža, ale výraznou a dynamickou osobnosťou, neústupnou, pohŕdavou, fungujúcou znútra smerom von – mužom, ktorý si uvedomuje, že nijaká česť neexistuje, a predsa ju v sebe má, a ktorý je smelý, hoci pozná sofistiku odvahy.

Úctyhodný muž a jeho nadaný syn

Anthony načerpal takú veľkú spoločenskú istotu z toho, že bol vnukom Adama J. Patcha, ako keby bol zistil, že jeho pôvod siaha až za oceán ku križiakom. Je to nevyhnutné; nech už ide o hocikoho, Virgínčanov a Bostončanov nevynímajúc, aristokracia založená čisto na peniazoch kladie na prvé miesto bohatstvo.

Takže Adam J. Patch, dôvernejšie známy ako „Mrzutý Patch“, odišiel z otcovej farmy v Tarrytowne začiatkom roku tisícosemstošesťdesiatjeden a prihlásil sa do newyorského jazdeckého pluku. Z vojny sa vrátil ako major, vtrhol na Wall Street a uprostred rozruchu, výbuchov hnevu, prejavov uznania a zlovôle si nahonobil okolo sedemdesiatpäť miliónov dolárov.

Tomuto venoval sily až do svojich päťdesiatich siedmich rokov. Práve vtedy sa po prudkom záchvate sklerózy rozhodol, že zvyšok života zasvätí morálnej obrode sveta. Stal sa z neho reformátor nad reformátorov. S cieľom vyrovnať sa vznešenému úsiliu Anthonyho Comstocka, po ktorom dostal meno jeho vnuk, zacielil pestrú zmes zdvihákov a úderov pod pás na alkohol, literatúru, neresti, umenie, patentované lieky a nedeľné divadlá. Jeho myseľ sa pod vplyvom tej zákernej plesne, ktorá sa v konečnom dôsledku vytvorí takmer na všetkom, nespútane poddávala každému podráždeniu prichádzajúcemu s vekom. Z kresla v kancelárii svojho tarrytownského panstva viedol proti obludnému hypotetickému nepriateľovi – proti nespravodlivosti kampaň, ktorá trvala pätnásť rokov a počas ktorej sa prejavil ako zúrivý monomaniak, nekompetentný protivný človek a neznesiteľne otravný chlap. V roku, keď sa začína tento príbeh, sa už cítil vyčerpaný; jeho kampaň sa dostala na úplne na vedľajšiu koľaj; rok 1861 sa pomaly chystal vrhnúť na rok 1895; myšlienky mu veľmi často zabiehali k Občianskej vojne, menej k nebohej žene a synovi, a takmer zanedbateľne málo k vnukovi Anthonymu.

Na samom začiatku kariéry sa Adam Patch oženil s tridsaťročnou anemickou dámou Aliciou Whithersovou, ktorá mu ako veno priniesla stotisíc dolárov a bezúhonný vstup do newyorských bankárskych kruhov. Bez meškania a s istou dávkou guráže mu porodila syna a – akoby ju tento veľkolepý výkon načisto zbavil životnej energie – utiahla sa do temravých priestorov detskej izby. Chlapec, Adam Ulysses Patch, sa stal notorickým klubovým spolkárom, znalcom vyberaného spoločenského vystupovania a vozatajom dvojkolesových kočiarov. V ohromujúcom veku dvadsiatich šiestich rokov začal písať vlastné spomienky pod názvom „Newyorská spoločnosť, ako som ju videl ja“. Keď sa rozniesol chýr o koncepcii tohto diela, začali sa oň dychtivo zaujímať vydavatelia, ale keďže sa po jeho smrti ukázalo, že ide o prácu prehnane utáranú a neprekonateľne nezáživnú, nikdy sa nedočkala ani len súkromného vydania.

Tento elegán z Piatej avenue sa oženil v dvadsiatich dvoch rokoch. Jeho vyvolenou sa stala Henrietta Lebrunová, „Spoločenský kontraalt“ z Bostonu, a jediné dieťa z tohto zväzku dostalo na žiadosť svojho starého otca meno Anthony Comstock Patch. Keď odišiel na Harvard, Comstock z jeho mena vypadol do najhlbšieho pekla zabudnutia a odvtedy o ňom už nikto nikdy nepočul.

Mladý Anthony mal obraz, na ktorom bol otec s matkou. V detstve ho mal pred očami tak často, že sa preňho postupne stal takým neosobným ako nábytok, ale každý, kto vošiel do jeho spálne, hľadel naň so záujmom. Bol na ňom švihák z deväťdesiatych rokov, stojaci vedľa vysokej dámy s tmavou pleťou, rukávnikom a s náznakom horúčkovitého rozrušenia v tvári. Medzi nimi stál chlapček s dlhými hnedými kučerami, oblečený v zamatovom obleku rozprávkovej postavy lorda Fauntleroya. Bol to päťročný Anthony v tom roku, keď mu zomrela matka.

Spomienky na „Kontraalt bostonskej spoločnosti“ sa mu zahmlievali a zaznievala v nich hudba. Jeho matka bola dáma, ktorá spievala, spievala a spievala v hudobnom salóne ich domu na Washington Square – niekedy pre hostí roztrúsených všade okolo nej, pre mužov so založenými rukami, bez dychu posedávajúcich na operadlách pohoviek, pre ženy s rukami v lone, ktoré podchvíľou čosi pošepli svojim mužom, vždy veľmi energicky zatlieskali a po každej piesni vydávali štebotavé výkriky – a často spievala len Anthonymu, po taliansky, po francúzsky alebo v čudnom a príšernom nárečí, ktoré pokladala za reč južanských černochov.

Jeho rozpomienky na galantného Ulyssesa, prvého muža v Amerike, ktorý mu vyhrnul chlopne na kabáte, boli oveľa živšie. Keď sa Henrietta Lebrunová „odobrala do iného chóru“, ako z času na čas chrapľavo poznamenal vdovec po nej, otec so synom bývali u dedka v Tarrytowne a Ulysses prichádzal deň čo deň do Anthonyho detskej izby a vypúšťal z úst príjemné, medom zaváňajúce slová zavše aj celú hodinu. Ustavične Anthonymu sľuboval, že ho vezme na poľovačku a na rybačku, že pôjdu na výlet do Atlantic City, „ó áno, už teraz niekedy“; ale nič z toho sa nikdy neuskutočnilo. Jeden výlet si urobili; keď mal Anthony jedenásť rokov, vybrali sa do Európy, do Anglicka a do Švajčiarska, a tam v najlepšom hoteli v Luzerne jeho otec zomrel, no predtým sa strašne potil, šomral a hlasnými výkrikmi lapal dych. Anthonyho v panickom zúfalstve a zdesení odviezli späť do Ameriky, kde sa oddal hmlistej melanchólii, ktorá ho mala sprevádzať po celý zvyšok života.

Minulosť a osobnosť hlavného hrdinu

V jedenástich rokoch prežíval hrôzu zo smrti. V priebehu šiestich citlivých rokov mu rodičia zomreli a jeho stará matka takmer nepostrehnuteľne vädla, až kým raz, po prvý raz od svadby, nezískala na jeden deň neodškriepiteľnú nadvládu nad vlastnou hosťovskou izbou. A tak život bol pre Anthonyho zápasom so smrťou, ktorá striehla na každom rohu. Ako ústupok svojej hypochondrickej predstavivosti si vypestoval zvyk čítať v posteli – upokojovalo ho to. Čítal, kým nebol unavený, a často zaspal pri zažatom svetle.

Jeho najobľúbenejšou zábavou do štrnástich rokov bola zbierka poštových známok; obrovská, takmer taká kompletná, akú môže chlapec vlastniť – jeho starý otec sa nerozumne domnieval, že sa zo známok učí zemepis. A tak si Anthony dopisoval s poltuctom spoločností „Známka a minca“ a zriedkakedy sa stalo, že mu poštou neprišli nové sady známok alebo balíčky s ligotavými ponukovými hárčekmi – nachádzal v tom tajomné očarenie, keď donekonečna prekladal nové prírastky z jedného albumu do druhého. Známky boli preňho najväčším šťastím a vrhal netrpezlivý namosúrený pohľad na každého, kto ho pri hre s nimi vyrušil; každý mesiac pohlcovali jeho vreckové a v noci v posteli neúnavne dumal nad ich pestrosťou a mnohofarebnou nádherou.

V šestnástich rokoch žil takmer úplne uzavretý do seba, chlapec skúpy na slovo, vonkoncom neamerický a zdvorilo obchádzaný svojimi rovesníkmi. Dva predchádzajúce roky strávil v Európe so súkromným učiteľom, ktorý ho presvedčil, že Harvard je to pravé miesto; že mu „otvorí dvere“, bude preňho úžasnou injekciou, nájde v ňom nespočetné množstvo obetavých a oddaných priateľov. A tak odišiel na Harvard – logicky uňho nič iné neprichádzalo do úvahy.

Spoločenský systém načisto vypustil z hlavy a nejaký čas žil sám a nikým nevyhľadávaný v izbe s vysokým plafónom v Beck Hall – štíhly počerný mladík strednej postavy s ostýchavými citlivými ústami. Dostával viac ako bohaté vreckové. Založil knižnicu, keď kúpil od potulného bibliofila prvé vydania Swinburna, Mereditha a Hardyho a Keatsov zožltnutý, nečitateľný, vlastnoručne napísaný list, aby neskôr zistil, že sa dal úžasne ošmeknúť. Stal sa z neho vyberaný švihák, nazhromaždil si pomerne dojímavú zbierku hodvábnych pyžám, brokátových županov a kravát, ktoré boli priveľmi krikľavé na to, aby ich nosil; oblečený do tejto utajovanej nádhery sa prechádzal vo svojej izbe pred zrkadlom alebo ležal natiahnutý v saténe na svojom mieste pri obloku, hľadel dolu na dvor a matne si uvedomoval hluk, neživý a celkom blízky, na ktorom akoby sa nikdy nemal podieľať.

V poslednom ročníku na počudovanie zistil, že vo svojej triede si získal isté postavenie. Prišiel na to, že sa naňho dívajú ako na trochu romantickú postavu, samotára, záštitu vzdelanosti. Pobavilo ho to, ale zároveň aj skryto potešilo – začal chodiť von, spočiatku málo, neskôr hojne. Ukázal svoje prednosti. Pil – s mierou, ako sa podľa tradície patrilo. Povrávalo sa o ňom, že keby nebol prišiel na univerzitu taký mladý, bol by „dosiahol náramne dobré výsledky“. V roku 1909, keď promoval, mal iba dvadsať rokov.

A znova za oceán – tentoraz do Ríma, kde zasa koketoval s architektúrou a s maľovaním, začal sa učiť hrať na husliach a napísal niekoľko príšerných talianskych sonetov; pravdepodobne šlo o rozjímanie nejakého mnícha z trinásteho storočia o radostiach kontemplatívneho života. Medzi jeho harvardskými konškolákmi sa rozchýrilo, že je v Ríme, a tí, čo boli v tom roku v zahraničí, ho tam vyhľadávali a na početných prechádzkach pri mesačnom svite s ním objavovali veľa nového v meste, ktoré je staršie ako renesancia, a vlastne aj staršie ako republika. Maury Noble z Philadelphie tam, napríklad, pobudol dva mesiace a spolu vychutnávali nezvyčajný šarm románskych žien a prežívali nádherné chvíle, lebo sa cítili veľmi mladí a slobodní uprostred civilizácie, ktorá je veľmi stará a slobodná. Navštívil ho nejeden známy jeho starého otca, a keby bol po tom túžil, mohla z neho byť persona grata v diplomatických kruhoch – vskutku zistil, že ho to čoraz väčšmi ťahá do družnej spoločnosti, ale tá dlhá odlúčenosť od sveta v rokoch dospievania a z toho vyplývajúca ostýchavosť mu ešte vždy predpisovali, ako sa má správať.

Do Ameriky sa vrátil roku 1912, pretože náhle ochorel jeden z jeho starých otcov, a po náramne únavnom rozhovore s tým doživotne sa zotavujúcim starcom, rozhodol sa až do smrti starého otca odsunúť myšlienku, že bude trvale žiť v cudzine. Po dlhom hľadaní si prenajal byt na Päťdesiatej druhej ulici a všetko nasvedčovalo tomu, že sa tam usadil.

V roku 1913 Anthony Patch v procese vlastného prispôsobovania sa okolitému svetu dospel do záverečného štádia. Telesne sa od svojich študentských čias vylepšil – ešte vždy bol veľmi chudý, no plecia mu zmohutneli a z jeho hnedastej tváre sa vytratil vyplašený výraz z prvého roku na škole. Bol vždy sám pre seba upravený a vyzeral ako zo škatuľky – jeho priatelia tvrdili, že nikdy nebol strapatý. Nos mal príliš špicatý, ústa pripomínali jedno z tých nešťastných zrkadiel odrážajúcich náladu, a v neradostných chvíľach mu zreteľne ovísali, ale jeho modré oči boli očarujúce, či už boli živé a žiarili inteligenciou, alebo privreté a vyjadrovali melancholickú náladu.

Hoci bol jedným z tých mužov, ktorým chýbajú symetrické črty, neodmysliteľné pre árijský typ, predsa ho tu i tam pokladali za fešáka – navyše bol veľmi čistý, na pohľad i v skutočnosti, a mal v sebe tú nevšednú čistotu vypožičanú od krásy.

Bezchybný byt

Piata a Šiesta Avenue, tak sa Anthonymu zdalo, sú bočnice gigantického rebríka siahajúceho od Washington Square po Central Park. Keď sa viezol na hornej plošine autobusu z centra smerom k Päťdesiatej druhej ulici, zakaždým sa ho zmocňoval pocit, že sa štverá, opatrne prekladajúc ruky, po rade zradných štebľov, a keď sa autobus dotrmácal na zastávku pri jeho vlastnom štebli, pocítil čosi podobné úľave, ako schádzal po nespoľahlivých kovových schodíkoch na chodník.

Potom musel už len prejsť pol bloku po Päťdesiatej druhej ulici, popri ťažkopádnej rodine hnedých honosných domov – a v okamihu sa ocitol pod vysokým plafónom vo svojej rozľahlej obývačke. Toto ho dokonale uspokojovalo. Tu sa, koniec koncov, preňho začínal život. Tu spával, raňajkoval, čítal a prijímal hostí.

Samotný dom bol postavený z ponurého materiálu koncom deväťdesiatych rokov; s ohľadom na ustavične sa zvyšujúci dopyt po malých bytoch každé poschodie úplne prestavali a prenajímali individuálne. Anthonyho byt na prvom poschodí bol zo všetkých štyroch najpríťažlivejší.

V obývačke bol krásny vysoký plafón a tri veľké okná, ktoré veselo vyzerali dolu na Päťdesiatu druhú ulicu. Izba bola zariadená tak, že sa bezpečne vyhla štýlu nejakého konkrétneho obdobia; vyhla sa koženosti, fádnosti, prázdnosti a dekadencii. Nevoňala ani dymom, ani kadidlom – bola vysoká a mala modrastý nádych. Bola v nej hlboká pohovka z najjemnejšej hnedej kože, nad ktorou sa vznášala ospalosť ako nejaký opar. Bola v nej vysoká stena natretá čínskym lakom, s geometrickými obrazmi v čiernej a zlatej farbe znázorňujúcimi prevažne rybárov a lovcov; stena vytvárala v rohu výklenok pre mohutné kreslo chránené stojacou lampou s oranžovým tienidlom. Hlboko v kozube bol rozštvrtený erb, obhorený do dymovej černe.

Keď ste prešli jedálňou, ktorá – keďže Anthony doma len raňajkoval – iba naznačovala veľkolepé možnosti využitia, a pomerne dlhou halou, dostali ste sa do srdca a jadra bytu – do Anthonyho spálne a kúpeľne.

Obe miestnosti boli obrovské. Pod plafónom v prvej z nich sa ešte aj rozľahlá posteľ s baldachýnom zdala len priemerne veľká. Do exotického koberca z karmínového zamatu na dlážke sa mu bosé nohy zabárali hebko ako do vlny. Kúpeľňa, na rozdiel od pomerne pompézneho vzhľadu jeho spálne, pôsobila tak veselo, živo, že človek by sa do nej aj nasťahoval, ba dokonca mala v sebe akýsi šibalský nádych. Na stenách dookola viseli zarámované fotografie štyroch preslávených hereckých krások toho obdobia: Julia Sandersonová ako „Slnečné dievča“, Ina Clairová ako „Kvakerské dievča“, Billie Burková ako „Dievča, pozor na farbu“ a Hazel Dawnová ako „Ružová dáma“. Medzi Billie Burkovou a Hazel Dawnovou bola reprodukcia znázorňujúca veľké snehové pole, na ktoré dozerá chladné a úctu vzbudzujúce slnko – tento obraz, ako tvrdil Anthony, symbolizoval studenú sprchu.

Vaňa vybavená dômyselným stojanom na knihy bola hlboká a priestranná. Šatník vedľa nej bol prepchatý bielizňou, ktorá by vystačila pre troch mužov, a celou generáciou kravát. Nebola tam nijaká biedna predložka, nijaký uterák ako vylepšená náhrada za koberček – namiesto toho hustý pokrovec, tak ako v spálni priam hebký zázrak, ktorý akoby masíroval mokrú nohu vystupujúcu z vane…

Po všetkých stránkach miestnosť, v ktorej sa dali robiť divy – nebolo ťažké uhádnuť, že Anthony sa tam oblieka, upravuje si tam svoje bezchybne pestované vlasy, robil tam vlastne všetko, len tam nespával a nejedával. Táto kúpeľňa bola jeho pýcha. Cítil, že keby mal nejakú lásku, zavesil by jej obraz presne oproti vani, takže keby ho zahalili upokojujúce výpary z horúcej vody, mohol by tam ležať, hľadieť na ňu a rozhorúčene a zmyselne rozjímať o jej kráse.

Anthony a starý otec

V byte udržiaval čistotu anglický sluha s obdivuhodne, takmer teatrálne priliehavým menom Bounds, ktorý mal po formálnej stránke jedinú chybu, že nosil mäkký golier. Keby bol býval výlučne Anthonyho Boundsom, tento nedostatok by musel bez meškania odstrániť, ale bol aj Boundsom pre ďalších dvoch džentlmenov v susedstve. Ráno od ôsmej do jedenástej patril výlučne Anthonymu. Prichádzal s poštou a pripravoval raňajky. O pol desiatej potiahol za okraj Anthonyho prikrývku a vyriekol zopár jadrných slov – Anthony si ich nikdy jasne nepamätal a mal skôr podozrenie, že vyjadrujú odsúdenie; potom naservíroval raňajky na kartárskom stolíku v obývačke, popravil posteľ, a keď sa s nádychom nepriateľstva spýtal, či ešte niečo treba, vytratil sa.

Predpoludním, najmenej raz do týždňa, Anthony navštevoval svojho finančného agenta. Jeho ročný príjem bol necelých sedemtisíc dolárov, úroky z peňazí zdedených po matke. Jeho starý otec, ktorý nikdy nedovolil vlastnému synovi, aby sa dostal k veľmi štedrému príjmu, usúdil, že táto suma je pre Anthonyho potreby dostačujúca. Každé Vianoce mu poslal zmenku na päťsto dolárov, ktorú Anthony, ak sa mu podarilo, zvyčajne predal, pretože mu vždy trochu, nie veľmi, chýbali peniaze.

Na návštevách u jeho agenta prechádzali od napoly spoločenských konverzácií až po diskusie o spoľahlivosti investícií s osempercentným ziskom, a Anthony sa tam vždy dobre cítil. Vysoká budova trustovej spoločnosti akoby ho definitívne spojila s veľkým majetkom, ktorého súdržnosť si vážil, a ubezpečila ho, že finančná hierarchia nad ním drží spoľahlivú ochrannú ruku. Z týchto ulietaných mužov nadobudol rovnaký pocit istoty, aký prežíval pri úvahách o peniazoch starého otca – dokonca ešte väčší, pretože tie druhé peniaze nejasne pripomínali vypovedateľnú pôžičku, ktorú poskytol svet Adamovi Patchovi a jeho vlastnej morálnej počestnosti, kým tieto peniaze z centra mesta akoby boli získané a vlastnené skôr čírou nezlomnou silou a úžasnými prejavmi vôle; okrem toho jasnejšie a jednoznačnejšie pripomínali – peniaze.

Kým si Anthony udržiaval svoje príjmy na dosah, pokladal ich za dostačujúce. Jedného krásneho dňa bude, prirodzene, vlastniť mnoho miliónov; nateraz nachádza raison d’être v teoretickej tvorbe esejí o pápežoch z obdobia renesancie. Bolo to odrazom rozhovorov s jeho starým otcom hneď po návrate z Ríma.

Dúfal, že nájde starého otca mŕtveho, no keď zatelefonoval z prístaviska, dozvedel sa, že Adam Patch je na tom zasa pomerne dobre – na druhý deň skryl svoje sklamanie a vybral sa do Tarrytownu. Osem kilometrov od stanice vošiel jeho taxík na starostlivo upravenú príjazdovú cestu, ktorá sa preplietala ozajstným bludiskom múrov a plotov s ostnatými drôtmi, chrániacich panstvo – povrávalo sa, že to všetko preto, lebo bolo úplne jasné, že keď sa dostanú k moci socialisti, prvý, koho zavraždia, bude starý Cross Patch.

Anthony meškal a ctihodný filantrop ho očakával v salóne so zasklenou verandou, kde si po druhý raz prezeral ranné noviny. Jeho tajomník – ktorý bol pred svojím prerodom hazardným hráčom, hostinským a všestranným zvrhlíkom – uviedol Anthonyho do izby a vystavil na obdiv svojho spasiteľa a dobrodincu, ani čo by predvádzal poklad nesmiernej hodnoty.

Vážne si podali ruky: „Som strašne rád, že sa ti vodí lepšie,“ povedal Anthony.

Starší Patch sa zatváril, akoby bol videl svojho vnuka naposledy minulý týždeň, a vytiahol z vrecka hodinky.

„Meškal vlak?“ spýtal sa mierne.

Podráždilo ho, že musel na Anthonyho čakať. Trpel sebaklamom nielen v tom, že v mladosti riešil svoje každodenné záležitosti s najväčšou úzkostlivosťou, dokonca do tej miery, že každý záväzok splnil do poslednej bodky, ale aj v tom, že to pokladal za priamu a hlavnú príčinu svojho úspechu.

„Tento mesiac meškával veľmi často,“ poznamenal s nádychom nesmelého obvinenia v hlase – a po dlhom vzdychnutí dodal: „Sadni si.“

Anthony sledoval starého otca s tým mĺkvym úžasom, ktorý človeku vždy udrie do očí. To, že tento vetchý, neinteligentný starec má takú moc, že – navzdory senzáciechtivej tlači – tí republikáni, ktorých duše by si nebol mohol kúpiť priamo ani nepriamo, by sotva boli zaplnili White Plains, tomu sa dalo uveriť rovnako ťažko ako tomu, že kedysi bol ružovučkým bábätkom.

Rozpätie jeho sedemdesiatich piatich rokov pôsobilo ako nejaké zázračné mechy – prvá štvrtina storočia doňho vdúchla plnosť života, posledná štvrtina to všetko z neho zasa vysala. Vysala mu líca, hruď, zaoblené ruky i nohy. Kruto sa domáhala jeho zubov, jedného za druhým, zatlačila mu malé oči do tmavých, modrastých váčkov, poskrúcala mu vlasy, na niektorých miestach mu zamenila sivú farbu za bielu, na iných zasa ružovú za žltú – bezcitne na ňom presúvala farby, ako keď dieťa robí pokusy s vodovými farbami. Potom mu cez telo a cez dušu zaútočila na mozog. Zoslala naňho nočné potenie, slzy a neodôvodnené obavy. Rozčesla jeho náruživú normálnosť na dôverčivosť a podozrievavosť. Z hrubého materiálu, z ktorého bolo vybudované jeho životné nadšenie, poodsekávala desiatky nepriebojných, pritom však nedotklivých, neodbytných predstáv; jeho energia sa scvrkla na namrzenosť rozmaznaného dieťaťa a jeho túžbu po moci nahradilo pochabé detinské želanie, aby sa Zem rozozvučala hudbou hárf a chválospevmi.

Keď sa obozretne dotkli spoločenských formalít, Anthony cítil, že by mal načrtnúť svoje zámery – a zároveň ho záblesk v starcových očiach varoval, aby sa aspoň zatiaľ nezmieňoval o svojej túžbe žiť v cudzine. Želal si, aby mal Shuttleworth v sebe toľko taktu a odišiel z izby – Shuttlewortha nenávidel, ale tajomník sa pohodlne usadil v hojdacom kresle a rozdeľoval medzi oboch Patchovcov pohľad svojich vyhasnutých očí.

„Teraz, keď si už tu, mal by si niečo robiť,“ povedal starý otec potichu, „niečo dosiahnuť.“

Anthony čakal, že ešte dodá „aby si po sebe niečo zanechal, keď sa pominieš“. Potom nadhodil:

„Myslel som si – mal som taký pocit, že možno by bolo najlepšie, keby som sa venoval písaniu…“

Adam Patch sa strhol pri predstave rodinného básnika s dlhými vlasmi a troma milenkami.

„…dejín,“ dokončil Anthony.

„Dejín? Akých dejín? Občianskej vojny? Revolúcie?“

„No… nie, starý otec. Dejín stredoveku.“ Súčasne mu v hlave skrsla myšlienka o dejinách pápežov z obdobia renesancie, napísaných z nejakého nového uhla. Jednako bol rád, že povedal „stredoveku“.

„Stredoveku? A prečo nechceš písať o svojej vlasti? O niečom, čo poznáš?“

„Nuž, veď vieš, že som žil dosť dlho v cudzine…“

„Prečo by si mal písať o stredoveku, to teda neviem. Doba temna, tak sme to obdobie nazývali. Nikto nevie, čo sa vtedy stalo, a nikto sa o to nestará, hlavná vec, že to už máme za sebou.“ Niekoľko minút pokračoval o zbytočnosti takýchto informácií, dotkol sa, prirodzene, španielskej inkvizície a „korupcie v kláštoroch“. Nato dodal:

„Myslíš, že budeš môcť robiť niečo v New Yorku – a mieniš vôbec pracovať?“ Druhú časť otázky vyslovil s jemným, takmer nepostrehnuteľným cynizmom.

„Ale áno, isteže, starý otec.“

„Kedy s tým budeš hotový?“

„Najprv si musím urobiť osnovu – a ešte predtým kopu vecí prečítať.“

„Čakal by som, že si toho urobil dosť už doteraz.“

Rozhovor sa prerývane dopracoval k odseknutému záveru, keď tu Anthony vstal, pozrel na hodinky a poznamenal, že popoludní má schôdzku so svojím agentom. Pôvodne mal v úmysle zostať niekoľko dní u starého otca, ale bol unavený a otrávený z búrlivej plavby cez oceán a vôbec nemal chuť znášať rafinované a farizejské mentorovanie. O niekoľko dní sa znova ukáže, povedal.

Tak či onak, práve vďaka tomuto stretnutiu si práca v jeho živote našla miesto ako trvalá predstava. V priebehu roka, ktorý odvtedy uplynul, si zostavil niekoľko zoznamov odborníkov, ba dokonca si povymýšľal aj názvy kapitol a rozdelil si dielo na časové obdobia, no zatiaľ nebol na svete ani jeden napísaný riadok a nič nenasvedčovalo tomu, že niekedy uzrie svetlo sveta. Neurobil nič – a v rozpore so všeobecne uznávanou, základnou logikou sa zmohol iba na to, že sa zabával s viac ako priemerným obsahom.

Popoludnie

Bol október 1913, týždeň príjemných dní dospel práve do polovice, slnko sa záhaľčivo ponevieralo po priečnych uliciach a všade vládla taká malátnosť, akoby všetko obťažkávalo príznačne padajúce lístie. Bolo príjemné lenivo si posedieť pri okne a dokončovať kapitolu „Erewhon“. Bolo príjemné okolo piatej si zazívať, odhodiť knihu na stôl a odvliecť sa cez halu do kúpeľne, pobzukujúc si nejakú pesničku.

K tebe… krásna dáma,

pospevoval si, ako otáčal kohútikom,

dvíham… svoj… pohľad;

Za tebou… krásna dáma

Moje… srdce… narieka…

Zvýšil hlas, aby prehlušil hukot vody tečúcej do vane, a keď sa zahľadel na obraz Hazel Dawnovej na stene, priložil si k plecu husle a zľahka ich pohládzal iluzórnym sláčikom. Pomedzi zovreté pery si pobzukoval melódiu, ktorá mu nejasne pripomínala zvuk huslí. Po chvíli mu ruky prestali krúžiť vo vzduchu a presunuli sa ku košeli, ktorú si začal rozopínať. Keď sa vyzliekol, zaujal atletickú pózu pripomínajúcu muža s tigrou kožou z reklamy a s nemalým uspokojením hľadel na seba v zrkadle a chvíľami skusmo ponáral nohu do vody. Potom si nastavil kohútiky, na úvod zakrochkal od blaha a vkĺzol do vane.

Len čo si zvykol na teplotu vody, uvoľnil sa a ponoril do stavu uspávajúcej spokojnosti. Keď sa okúpal, nenáhlivo sa obliekol a prešiel sa Piatou avenue k hotelu Ritz, kde sa mal stretnúť a navečerať so svojimi dvoma najčastejšími spoločníkmi Dickom Caramelom a Maurym Noblom. Potom šli s Maurym do divadla – Caramel pravdepodobne odklusal domov a pracoval na svojej knihe, ktorú mal onedlho dokončiť.

Anthony bol rád, že on nemusí pracovať na svojej knihe. Predstava, že by si mal sadnúť za stôl a vymýšľať nielen slová, do ktorých by mal zaodieť myšlienky, ale ešte aj myšlienky toho hodné – to všetko bolo absurdné a veľmi vzdialené od jeho túžob.

Keď sa vynoril z vane, vyleštil sa s takou úzkostlivou dôkladnosťou, akoby bol čističom topánok. Potom sa pomaly presunul do spálne, kde chodil sem a tam, zapínal si gombíky a upravoval sa, pričom si celý čas pohvizdoval nejakú záhadnú, neurčitú melódiu a vychutnával na nohách teplo hrubého koberca.

Zapálil si cigaretu, zápalku vyhodil von cez otvorený vrchný diel obloka, potom sa na svojej pochôdzke zastavil s cigaretou päť centimetrov od úst – mal ich pootvorené a mierne mu ovísali. Pohľad zaostroval na škvrnu žiarivej farby na streche domu obďaleč v jeho uličke.

Bolo to dievča v červenom negližé, určite hodvábnom, ktoré si sušilo vlasy na ešte vždy horúcom slnku neskorého popoludnia. Anthonyho hvízdanie zamrelo v nehybnom vzduchu izby; opatrne podišiel o krok bližšie k oknu, lebo sa ho náhle zmocnil dojem, že tá dievčina je krásna. Na kamennom parapete vedľa nej odpočíval vankúš rovnakej farby ako jej odev a ona sa oň oboma rukami opierala, dívajúc sa dolu na slnkom zaliaty dvor, odkiaľ bolo počuť hrajúce sa deti.

Niekoľko minút ju pozoroval. Niečo ho rozrušilo, niečo, čo nevychádzalo z teplej vône popoludnia ani z triumfálneho jasu červenej farby. Neprestajne cítil, že to dievča je krásne – a zrazu všetko pochopil: bola to vzdialenosť, nie vzácna a drahocenná vzdialenosť duše, predsa však vzdialenosť, hoci len v pozemských metroch. Oddeľoval ich jesenný vzduch a okrem toho aj strechy a rozptýlené hlasy. Jednako ho na sekundu, ktorú si nevedel celkom dobre vysvetliť, premkol pocit dojatia, zvrátene pózujúci v čase, pocit približujúci sa k zbožňovaniu oveľa väčšmi ako ten najvášnivejší bozk, aký kedy zakúsil.

Keď sa obliekol, pohľadal čierneho motýlika a v kúpeľni pred zrkadlom s tromi stenami si ho starostlivo upravil. Potom podľahol pudovému nutkaniu, svižne prešiel do spálne a znova pozrel von oknom. Žena už stála; prehodila si vlasy dozadu a on ju videl v plnej kráse. Bola tučná, mala dobrých tridsaťpäť rokov, ničím nevynikala. Anthony mľasol ústami, vrátil sa do kúpeľne a rozčesal si vlasy.

K tebe… krásna dáma,

zanôtil bezstarostne,

Dvíham svoj… pohľad…

Potom si ešte naposledy na upokojenie prečesal vlasy, ktoré sa mu súvisle leskli a hrali všetkými farbami, vyšiel z kúpeľne a z bytu a vykročil po Piatej avenue k hotelu Ritz-Carlton.

Traja muži

O siedmej Anthony a jeho priateľ Maury Noble sedia pri stolíku v kúte na chladnej streche. Maury Noble nepripomína nič tak živo ako veľkého štíhleho a impozantného kocúra. Oči má zúžené a bez prestania, zdĺhavo žmurká. Vlasy má uhladené a matné, akoby mu ich bola ulízala nejaká – a ak to bola pravda, tak herkulovská – mačacia matka. Počas Anthonyho štúdií na Harvarde ho pokladali za najjedinečnejšiu osobnosť v triede, najoslnivejšiu, najoriginálnejšiu – bol bystrý, pokojný a patril medzi vyvolených.

Toto je muž, ktorého Anthony považuje za svojho najlepšieho priateľa. Toto je jediný muž zo všetkých jeho známych, ktorého obdivuje a ktorému – vo väčšej miere, ako si to je sám ochotný pripustiť – závidí.

Teraz sú radi, že sa opäť vidia – z očí sa im priam vylieva vľúdnosť, pretože každý z nich pociťuje, že po krátkom odlúčení je to zasa úplne niečo nové. Zo vzájomnej prítomnosti načerpávajú upokojenie, novú vyrovnanosť; Maury Noble za tou krásnou a neskutočne mačacou tvárou doslova pradie. A Anthony, nervózny ako bludička, roztržitý – teraz odpočíva.

Sú pohrúžení do jedného z tých bezstarostných neutáraných rozhovorov, ktorým sa oddávajú len muži pred tridsiatkou alebo muži vo veľkom strese.

ANTHONY: Sedem hodín. Kde je Caramel? (Netrpezlivo.) Kiežby už dokončil ten román nemajúci konca. Tak som už vyhladol…

MAURY: Má preň nový názov. „Démonický milenec“ – nie najhoršie,hm?

ANTHONY (so záujmom): Démonický milenec? Ó, „žena narieka“… Nie… to vôbec nie je najhoršie! Ani zďaleka… čo myslíš?

MAURY: Celkom dobré. O koľkej si mu povedal, že má prísť?

ANTHONY: O siedmej.

MAURY (Oči sa mu zúžia – nie nepriateľsky, chcú len vyjadriť mierny nesúhlas.): Minule ma privádzal do zúrivosti.

ANTHONY: Čím?

MAURY: Tým svojím zvykom robiť si poznámky.

ANTHONY: Aj mňa. Zrejme som mu v predošlý večer povedal niečo, čo pokladal za závažné, no zabudol to – tak sa na mňa vyrútil. „Nemôžeš sa skúsiť sústrediť?“ povedal. A ja na to: „Nudíš ma k slzám. Ako si to mám pamätať?“

(MAURY sa nečujne zasmeje tým, že sa mu prívetivo a uznanlivo rozšíria črty.)

MAURY: Nikde nie je napísané, že Dick vidí viac ako ktokoľvek iný. Vie iba položiť na papier viac z toho, čo vidí.

ANTHONY: Dosť obdivuhodný talent…

MAURY: Ó, áno, obdivuhodný!

ANTHONY: A energia – ctižiadostivá, správne usmernená energia. Je taký zábavný – vie tak úžasne povzbudiť a podnietiť. Človeku sa pri ňom často až zastavuje dych.

MAURY: Ó, áno.

(Ticho, a potom):

ANTHONY (so svojou vychudnutou, trochu neistou tvárou, ktorá sa usiluje pôsobiť čo najpresvedčivejšie): Nie však nevyčerpateľná energia. Jedného dňa, kúsok po kúsku z neho vyvetrá a s ňou aj jeho dosť pôsobivý talent, a zostane z neho nie muž, ale akýsi vecheť, popudlivý, sebecký a utáraný.

MAURY (so smiechom): Sedíme tu a navzájom sa presviedčame, že chudák Dick nevidí do vecí tak prenikavo ako my. A stavím sa, že chudák Dick nevidí do vecí tak prenikavo ako my. A stavím sa, že cíti voči nám istú nadradenosť – tvorivé myslenie nad výlučne kritickým myslením a tak ďalej.

ANTHONY: Ó, áno. Ale mýli sa. Veľmi ľahko sa nadchne tisíckami pochabých záľub. Keby nebol natoľko zaujatý realizmom a nemusel by si preto osvojovať postoje cynika, bol by – bol by ľahkoverný ako náboženský vodca na univerzite. Je idealista. Ó, áno. Myslí si, že nie je, lebo odvrhol kresťanstvo. Pamätáš si ho na škole? Doslova hltal jedného autora za druhým, myšlienky, techniku a postavy, Chesterton, Shaw, Wells, každého rovnako hravo ako toho predchádzajúceho.

MAURY (ešte vždy premýšľa o svojich posledných postrehoch): Pamätám sa.

ANTHONY: Je to tak. Od prírody fetišista. Vezmi si umenie…

MAURY: Objednajme si niečo. Zasa príde…

ANTHONY: Jasné. Objednajme si. Povedal som mu…

MAURY: Už ide. Pozri – narazí do toho čašníka. (Zdvihne prst, aby ich zbadal – zdvihne ho ako nejaký nežný a priateľský pazúr.) No konečne, Caramel.

NOVÝ HLAS (dychtivo): Ahoj, Maury. Ahoj, Anthony Comstock Patch. Ako sa má vnuk starého Adama? Ešte vždy po tebe idú debutantky?

RICHARD CARAMEL je nízkej postavy a má svetlé vlasy – v tridsiatich piatich rokoch bude plešatý. Má žltkasté oči – jedno udivujúco jasné, druhé matné ako zakalená mláka – a vyduté čelo ako dieťa zo zábavného časopisu. Je vydutý aj na iných miestach – vydúva sa mu brucho, prorocky, aj slová vychádzajúce z jeho úst pôsobia tak, akoby sa vydúvali, ešte aj vrecká na smokingu sa mu vydúvajú, akoby ich postihla nejaká nákaza, a trčí z nich zbierka cestovných poriadkov, programov a rozmanitých zdrapov papiera, všetko so somárskymi ušami – píše do nich poznámky, pričom vždy poriadne zaškúli nerovnakými žltkastými očami a voľnou ľavou rukou si vyžiada ticho.

Keď príde k stolu, podá si s Anthonym a Maurym ruku. Je jedným z tých mužov, čo ustavične podávajú ruku, dokonca aj ľuďom, s ktorými sa stretli pred hodinou.

ANTHONY: Ahoj, Caramel. Som rád, že si tu. Chýbalo nám nejaké komické uvoľnenie.

MAURY: Meškáš. Naháňal si po ulici poštára? Vzali sme si na mušku tvoju povahu.

DICK (dychtivo upierajúc jasné oko na Anthonyho): Čo ste si hovorili? Povedz mi, nech si to zapíšem. Dnes poobede som z prvej časti románu vyhodil tritisíc slov.

MAURY: Vznešený estét. A ja som si nalieval do žalúdka alkohol.

DICK: O tom nepochybujem. Stavím sa, že vy dvaja tu sedíte už hodinu a bavíte sa o pijatike.

ANTHONY: Nikdy sa nezriadime pod obraz boží, ty môj holobriadok.

MAURY: Nikdy nechodíme domov s dámami, s ktorými sa zoznámime, keď sme nacenganí.

ANTHONY: Aby sme to zhrnuli, nás dvoch charakterizuje povýšenosť na istej spoločenskej úrovni.

DICK: Prím v nej hrajú tí hlupáci, čo sa vyťahujú, že sú „pijani“! Problém je v tom, že vy obaja žijete v osemnástom storočí. Prevzali ste spôsoby starej anglickej šľachty. Pijete potichučky, až kým sa nezvalíte pod stôl. Nikdy si nedoprajete príjemné chvíle. Ó, nie, to nie je nič pre vás.

ANTHONY: Stavím sa, že to je zo šiestej kapitoly.

DICK: Idete do divadla?

MAURY: Áno. Máme v úmysle stráviť tento večer v hlbokých úvahách o životných problémoch. Predstavenie má výstižný názov „Žena“. Predpokladám, že sa to s ňou „oplatí“.

ANTHONY: Preboha! Toto dnes hrajú? Poďme ešte raz do Follies.

MAURY: Už ma to unavuje. Videl som to tri razy. (DICKOVI:) Prvý raz sme po prvom dejstve vyšli von a objavili sme skvelý bar. Keď sme sa vrátili, vošli sme do iného divadla.

ANTHONY: Donekonečna sme sa dohadovali s vydeseným mladíkom a dievčinou, ktorých sme presviedčali, že sedia na našich miestach.

DICK (akoby rozprával pre seba): Myslím… že keď dokončím ďalší román a hru, a možno aj zbierku poviedok, pustím sa do hudobnej komédie.

MAURY: Jasné – s intelektuálnym textom, ktorý nebude nikto počúvať. A všetci kritici budú frflať a nadávať na „Drahú starú Zásterku“. A ja pôjdem rozžiarene ďalej ako oslnivo bezvýznamná postava v bezvýznamnom svete.

DICK (pompézne): Umenie nie je bezvýznamné.

MAURY: Samo osebe je. A nie je len v tom, že sa usiluje urobiť život menej bezvýznamným.

ANTHONY: Inými slovami, Dick, vystupuješ pred obrovskou tribúnou zaplnenou duchmi.

MAURY: Ale aj tak skús urobiť dobré predstavenie.

ANTHONY (MAURYMU): Práve naopak, ak cítim, že to je bezvýznamný svet, načo mám vlastne písať? Už samotný pokus dať tomu svetu nejaký zmysel je nezmyselný.

DICK: No dobre, ale aj keď to všetko pripustíme, buď aspoň slušný pragmatik a dopraj úbohému človeku nejaký inštinkt, aby mohol žiť. Hádam by si nechcel, aby každý prijal tieto sofistické táraniny?

ANTHONY: Ale áno, prečo nie?

MAURY: Nie, vážený pane! Podľa môjho názoru by bolo treba všetkých ľudí v Amerike, okrem vybranej tisícky, donútiť, aby prijali veľmi prísny systém mravných zásad – napríklad rímskokatolíctvo. Nemám nič proti konvenčnej morálke. Mám skôr výhrady voči priemerným kacírom, ktorí si prisvoja závery sofistiky a zaujmú pózu mravnej uvoľnenosti, na ktorú ich vlastná inteligenčná úroveň vonkoncom neoprávňuje.

(V tejto chvíli prinášajú polievku a to, čo by bol MAURY možno ešte vyrozprával, zostane naveky nevypovedané.)

Noc

Potom zašli za priekupníkom s lístkami a za prehnanú cenu od neho dostali vstupenky na novú hudobnú komédiu „V povznesenej nálade“. Vo foyeri divadla chvíľu čakali, kým sa vo vchode zjaví premiérové publikum. Pred očami sa im mihali večerné plášte ušité z nesčíselného množstva rôznofarebného hodvábu a kožušín; šperky, visiace z rúk a hrdiel, a ružovo-biele náušnice; z nespočetného množstva hodvábnych klobúkov splývali nespočetné široké trblietavé stuhy; pri zemi prebleskovali topánky zlatej, bronzovej, červenej a blýskavo čiernej farby; na hlavách mnohých žien sa týčili dovysoka vyčesané, pevne upravené účesy a na hlavách dobre udržiavaných mužov sa leskli hladké, vodou ulízané vlasy – a nad tým všetkým sa v pomalých vlnách valil príliv, prúd, drkot, chichot, spenený príboj tohto rozradosteného a spokojného oceánu ľudí, ktorý v tento večer vlieval svoju jagavú riavu do umelého jazera smiechu…

Po predstavení sa rozišli – Maury si šiel zatancovať do Sherry’s, Anthony domov a do postele.

Pomaly sa predieral večernou záplavou drgajúcich ľudí na Times Square, po ktorom sa v nespútanom veselí preháňali ľahké štvorkolesové koče a spolu s tisíckou svojich spolupútnikov vytvárali nezvyčajne nádhernú, žiarivú a dôvernú atmosféru. Vôkol neho vírili tváre, kaleidoskop škaredých dievčat, ošklivých ako hriech – buď boli príliš tučné, alebo príliš chudé, a predsa sa vznášali v tomto jesennom vzduchu ako vo vlastných a vášnivých výdychoch vlievajúcich sa do noci. Tu však, pomyslel si Anthony, napriek všetkej svojej vulgárnosti skrývali v sebe jemný nádych tajomnosti. Opatrne sa nadychoval a vstrebával do pľúc parfum a nie nepríjemnú vôňu množstva cigariet. Zachytil pohľad mladej tmavej krásky sediacej osamote v zavretom taxíku. Jej oči v tlmenom svetle pripomínali noc a fialky a v Anthonym opäť na chvíľu ožil napoly zabudnutý, vzdialený zážitok z popoludnia.

Vedľa neho prešli židovskí mladíci, ktorí sa hlasno zhovárali, naťahovali krk z jednej strany na druhú a vrhali na okoloidúcich pochabé, povýšenecké pohľady. Mali oblečené už nie celkom moderné, prehnane tesné obleky; na vyhrnutých golieroch mali pri Adamovom jabĺčku zárezy; na nohách sivé gamaše a na rúčkach vychádzkových paličiek natiahnuté sivé rukavice.

Minula ho zmätená stará dáma, nesúca sa ako košík s vajíčkami medzi dvoma mladíkmi, ktorí jej s výkrikmi približovali zázraky na Times Square – vysvetľovali jej všetko tak rýchlo, že stará dáma, usilujúc sa spravodlivo rozdeliť svoj záujem, kývala hlavou sem a tam ako kúskom obschnutej pomarančovej kôry zmietanej vo vetre. Anthony zachytil útržky ich rozhovoru:

„Tam je Astor, mama!“

„Pozri! Tam je reklama na preteky bričiek…“

„Veď tam sme dnes boli. Nie, tam!“

„Bože dobrotivý!…“

„Vykašli sa na to a šanuj si nervy.“ Anthony spoznal obľúbený slogan toho roku, ktorý prenikavo zaznel z úst jednej dvojice pri jeho pleci.

„A hovorím mu, hovorím mu…“

Tlmené svišťanie taxíkov vedľa neho a smiech, chrapľavý havraní smiech, neutíchajúci a hlasný, miešajúci sa s rachotom metra pod nohami – a nad tým všetkým ustavičné krúženie svetla, silnejúce a slabnúce svetlo – svetlo štiepiace sa ako perly – tvoriace sa a meniace tvary v trblietavých pruhoch a kruhoch a obrovských groteskných útvaroch, ohromujúco vytesaných na oblohe.

Vďačne odmietol tichosť prúdiacu ako temný vietor z bočnej ulice, prešiel popri pekárni s reštauráciou, kde sa za oknami na automatickom ražni otáčalo stále dookola zo desať grilovaných kureniec. Z dverí sa šírila horúca, napoly surová ružovkastá vôňa. Hneď vedľa lekáreň vydychujúca vôňu liekov, rozliatej limonády a príjemný závan z pultu s kozmetikou; a ďalej čínska práčovňa, ešte vždy otvorená, zaparená a dusná, zapáchajúca rozkladom a matnou žltosťou. Toto všetko ho skľučovalo; keď dorazil na Šiestu avenue, zastavil sa na rohu v obchode s cigarami a vyšiel z neho v lepšej nálade – v obchode s cigarami vládla veselosť, ľudstvo v tmavomodrom opare, kupujúce si pôžitok…

Keď prišiel do svojho bytu, vyfajčil ešte jednu cigaretu, sediac v tme pri okne otvorenom do ulice. Po prvý raz za vyše roka sa pristihol, že New York dokonale vychutnal. Isteže, to mesto malo v sebe nezvyčajnú čpavosť, vlastnosť veľmi pripomínajúcu americký juh. Ale človek sa v ňom cítil opustený. On, ktorý vyrastal odkázaný na seba, sa nedávno naučil vyhýbať samote. V posledných niekoľkých mesiacoch, keď nemal na večer dohodnutú nijakú schôdzku, sa nikdy nezabudol poponáhľať do jedného zo svojich klubov, aby si niekoho našiel. Ach, aký sa tu cítil opustený…

Cigareta, ktorej dym vrúbil tenké záhyby záclony prúžkami matnej bielej hmly, horela až dovtedy, kým vežové hodiny v kostole Sv. Anny na dolnom konci ulice s plačlivou, elegantnou krásou neodbili jednu. Spoločnosť v povznesenej nálade o pol tichého bloku ďalej trieskala do bubnov – a keby sa bol vyklonil z obloka, zazrel by vlak, ktorý ako zlostný orol stúpal do temnej zákruty na rohu. Pripomenulo mu to fantastický príbeh, ktorý nedávno čítal a v ktorom bombardovali mestá zo vzdušných vlakov, a na chvíľu si predstavil, že Washington Square vyhlásilo vojnu Central Parku a že toto je hrozba smerujúca na sever, naložená bojom a náhlou smrťou. Ale keď vlak prešiel, tá predstava sa postupne vytrácala; zmenšila sa na zvuk najtichšieho z bubnov – a potom na orla vrniaceho v diaľke.

Bolo počuť zvony a nepretržitý tichý a rozmazaný zvuk trúbiacich áut na Piatej avenue, ale v jeho ulici vládlo ticho a on sa tu cítil bezpečný pred všetkými nástrahami života, pretože ho od nich delili vchodové dvere, dlhá hala a jeho spálňa ochrankyňa – je v bezpečí, v bezpečí! Svetlo z plynovej lampy v jeho okne pripomínalo v túto hodinu svit mesiaca, ibaže bolo jasnejšie a pôvabnejšie ako mesiac.

Spätný záber do raja

Kráska, aká sa rodí len raz za sto rokov, sedela v akejsi nezastrešenej čakárni, cez ktorú povievali závany bieleho oparu a občas prebehla udychčaná filmová hviezda. Hviezdy na ňu dôverne zažmurkali, keď prechádzali okolo, a povievajúci vietor jej neprestajne ľahučko strapatil vlasy. Bola nepochopiteľnou bytosťou, pretože v nej duša a duch splývali – krása jej tela bola podstatou jej duše. Predstavovala tú jednotu, ktorú sa filozofi usilovali nájsť po mnohé stáročia. V tejto nezastrešenej čakárni plnej vetra a hviezd sedela už sto rokov a v pokoji tu rozjímala o sebe.

Napokon dospela k poznaniu, že sa má znova narodiť. Vzdychla si a začala dlhý rozhovor s hlasom v bielom opare, rozhovor trvajúci mnoho hodín, z ktorého tu môžem uviesť iba úryvok.

KRÁSKA (Pery sa jej takmer vôbec nehýbu, oči má ako vždy zahľadené do seba.): Kamže teraz pocestujem?

HLAS: Do novej krajiny – do miest, ktoré si nikdy predtým nevidela.

KRÁSKA (nedotklivo): Nerada prenikám do týchto nových civilizácií. Ako dlho tam tentoraz pobudnem?

HLAS: Pätnásť rokov.

KRÁSKA: A ako sa volá to miesto?

HLAS: Je to najzámožnejšia, najúžasnejšia krajina na zemi – krajina, v ktorej sú najmúdrejší len o niečo múdrejší ako najhlúpejší; krajina, kde vládcovia majú rozum ako malé deti a zákonodarcovia veria, že vianočné darčeky prináša Ježiško; kde škaredé ženy vládnu nad silnými mužmi…

KRÁSKA (v údive): Čože?

HLAS (veľmi skormútene): Áno, je to naozaj poľutovaniahodný obraz. Ženy s ovísajúcimi bradami a beztvarými nosmi chodia za bieleho dňa hore-dolu a hovoria „Urob toto!“ a „Urob tamto!“, a všetci muži, ešte aj veľkí boháči, bezvýhradne poslúchajú svoje ženy, ktoré nazývajú honosne buď „pani tá a tá“, alebo „manželka“.

KRÁSKA: Ale to nemôže byť pravda! Viem, pravdaže, pochopiť, že poslúchajú pôvabné ženy – ale tučné ženy? vychudnuté ženy? ženy s vycivenými tvárami?

HLAS: Veru aj také.

KRÁSKA: A čo bude so mnou? Aké šance budem mať ja?

HLAS: Budú to „ťažké časy“, ak si môžem požičať tento výraz.

KRÁSKA (po pauze vyjadrujúcej nespokojnosť): A prečo nie do starých krajín, do krajiny viniča a krásne rozprávajúcich mužov alebo do krajiny lodí a morí?

HLAS: Predpokladá sa, že onedlho budú mať veľmi veľa práce.

KRÁSKA: Ó!

HLAS: Tvoj pozemský život bude ako vždy predstavovať obdobie medzi dvoma závažnými pohľadmi do svetového zrkadla.

KRÁSKA: Čím budem? Povieš mi?

HLAS: Spočiatku sa uvažovalo, že tentoraz budeš vystupovať ako herečka vo filmoch, ale nebolo by to vlastne veľmi vhodné. Počas svojich pätnástich rokov budeš prestrojená za „dievča zo spoločnosti“.

KRÁSKA: Čo je to?

(Vo vetre sa ozve nový zvuk, ktorý musíme pre naše potreby interpretovať ako HLAS škrabkajúci sa po hlave.)

HLAS (po chvíli): Je to čosi ako strojená aristokratka.

KRÁSKA: Strojená? Čo je to strojená?

HLAS: Aj na to prídeš v tej krajine. Nájdeš tam veľa takého, čo je strojené. A ty budeš takisto robiť mnoho takých vecí, čo sú strojené.

KRÁSKA (nevzrušene): Všetko to znie veľmi vulgárne.

HLAS: Ani zďaleka to neznie tak vulgárne, ako to v skutočnosti je. Počas svojich pätnástich rokov budeš známa ako ragtimové dieťa, žabec, džezové dievča a mladá zvodkyňa. Nebudeš tancovať nové tance ani s väčším, ani s menším pôvabom, ako si tancovala staré.

KRÁSKA (pošepky): Budem za to platená?

HLAS: Áno, ako zvyčajne – láskou.

KRÁSKA (s ľahkým smiechom, ktorý len na okamih naruší nehybnosť jej perí): A bude sa mi páčiť, keď ma budú volať džezovým dievčaťom?

HLAS (rozvážne): Budeš tým nadšená…

(Tu sa dialóg končí, pričom KRÁSKA naďalej pokojne sedí, hviezdy sa pri nej zastavujú v uznanlivom očarení, vietor, biely a nárazový, jej povieva vlasmi.

Toto všetko sa odohralo o sedem rokov skôr, ako ANTHONY sedel vo svojom byte pri oknách do ulice a počúval zvony z Kostola svätej Anny.)

druhá kapitola

PORTRÉT SIRÉNY

O mesiac neskôr sa na New York zniesla rezkosť a priniesla so sebou november, tri veľké futbalové zápasy a veľkolepú prehliadku kožušín na Piatej avenue. Vniesla do mesta aj pocit napätia a potláčané vzrušenie. Anthony nachádzal každé ráno v pošte nejaké pozvánky. Tri tucty počestných žien prvej triedy verejne ohlasovali svoju spôsobilosť, ak nie vyslovenú ochotu, porodiť deti trom tuctom milionárov. Päť tuctov počestných žien druhej triedy verejne ohlasovalo nielen túto spôsobilosť, ale ešte aj úžasnú neohrozenú túžbu po tých prvých troch tuctoch mladíkov, ktorých, pravdaže, pozývali na každý z tých deväťdesiatich šiestich večierkov – okrem nich každá mladá dáma pozývala aj všetkých svojich rodinných priateľov, známych, spolužiakov a dychtivých mládencov, vopred odsúdených na neúspech. Aby sme sa dostali ďalej, bola tu aj tretia trieda z okrajových štvrtí mesta, od Newarku a predmestí z New Jersey až po neprívetivý Connecticut a časti Long Islandu, neprichádzajúca pre manželstvo do úvahy – a nesporné priľahlé triedy siahajúce až po mestskú dlažbu: židovky sa pohybovali v spoločnosti židovských mužov a žien od Riverside po Bronx a tešili sa na úspešne začínajúceho mladého finančného agenta či klenotníka a na kóšernú svadbu; írske dievčatá vrhali pohľady – na čo mali aspoň oprávnenie – na spoločnosť mladých demokratických politikov z Tammany Society, zbožných podnikateľov a dospelých chórových spevákov.

A mesto, prirodzene, zachvátila tá nákazlivá atmosféra, keď sa každý chce uviesť do spoločnosti – robotnícke dievčatá, úbohé škaredé stvorenia, ktoré vo fabrikách balili mydlo a vo veľkých obchodoch predvádzali nádheru, snívali o tom, že vo veľkolepom vzrušení tejto zimy sa im azda pošťastí získať vytúženého muža – tak ako si nešikovný vreckový zlodej robí nádeje, že v zmätku medzi návštevníkmi lunaparku jeho šance stúpajú. A z komínov sa začalo dymiť a špina v metre sa osviežila. A herečky debutovali v nových hrách a vydavatelia debutovali novými knihami a v Castles debutovali novými tancami. A železnice debutovali novými cestovnými poriadkami s novými chybami namiesto starých, na ktoré si cestujúci už zvykli…

Celé Mesto debutovalo!

Ako Anthony raz popoludní kráčal pod oceľovosivou oblohou po Štyridsiatej druhej ulici, nečakane naďabil na Richarda Caramela, ktorý sa vynoril z holičského salónu v hoteli Manhattan. Bol chladný deň, prvý citeľne chladný deň, a Caramel mal na sebe jeden z tých kabátov po kolená, s podšívkou z ovčej vlny, ktoré dlho nosili robotníci zo Stredného západu a ktoré sa opäť predierali do módy. Na hlave mal mäkký klobúk nevtieravej tmavomodrej farby a jasné oko mu spod neho blčalo ako topás. Nadšene Anthonyho zastavil, potľapkal ho po pleciach ani nie tak od radosti ako z túžby zohriať sa, a po nevyhnutnom podaní ruky spustil príval slov.

„Zima, len tak praští… Bože dobrý, celý deň som robil ako kôň, až bola v izbe taká zima, že som sa začal báť, aby som nedostal zápal pľúc. Tá prekliata domáca šetrí uhlím a prišla hore, až keď som na ňu pol hodiny vrieskal zo schodov. Začala vysvetľovať, prečo, a všetko okolo toho. Božemôj! Najprv ma priviedla do zúrivosti, potom som si pomyslel, že je to celkom zaujímavá postavička, a robil som si poznámky, kým rozprávala – tak aby si nič nevšimla, vieš, ako keby som si len tak niečo čmáral…“

Chytil Anthonyho pod pazuchu a rezko s ním kráčal po Madison Avenue.

„Kam ideme?“

„Nemám konkrétny cieľ.“

„Tak načo ma sem ťaháš?“ spýtal sa Anthony.

Zastali, pozreli jeden na druhého a Anthony by bol rád vedel, či aj on má tvár od zimy takú odpudzujúcu ako Dick Caramel, ktorý mal nos karmínovočervený, vyduté čelo modré a žlté nerovnaké oči červené a uslzené. Po chvíli opäť vykročili.

„Urobil som na svojom románe kus práce.“ Dick na chodníku pôsobil energicky a tak aj rozprával. „Ale kedy-tedy musím vyjsť aj na vzduch.“ Ospravedlňujúco pozrel na Anthonyho, akoby od neho drankal povzbudenie. „Musím sa zhovárať. Podľa mňa veľmi málo ľudí vôbec niekedy premýšľa v tom zmysle, že si sadnú, dumajú a majú v hlave nejaký sled myšlienok. Ja si ukladám myšlienky buď na papier, alebo do rozhovorov. Musíš nejako začať, musíš mať niečo, čo obhajuješ alebo popieraš, nemyslíš?“

Anthony čosi zahundral a zľahka si vyslobodil ruku.

„Niežeby som ťa nechcel odniesť, Dick, ale s tým kabátom…“

„Chcem povedať,“ pokračoval Richard Caramel vážne, „že tvoj prvý odsek na papieri obsahuje myšlienku, ktorú buď zavrhneš, alebo ju ďalej rozvinieš. V rozhovore reaguješ na poslednú výpoveď svojho spolubesedníka – ale keď iba uvažuješ, vtedy predsa tvoje myšlienky nasledujú jedna za druhou ako obrázky v laterne magike a každá myšlienka vytláča tú predchádzajúcu. Prešli Štyridsiatu piatu ulicu a trochu zmiernili krok. Obaja si zapálili cigaretu a vypúšťali do vzduchu obrovské oblaky dymu a mrznúceho dychu.

„Prejdime sa k hotelu Plaza a dajme si vaječný punč,“ navrhol Anthony. „Urobí ti to dobre. Vzduch ti vyženie z pľúc ten odporný nikotín. Poďme – celou cestou mi môžeš rozprávať o svojej knihe.“

„Ale ak ťa to nudí, budem radšej ticho. Totiž, bol by som nerád, keby si mi robil iba láskavosť.“ Tie slová zo seba priam vychrlil, a hoci sa usiloval pôsobiť ľahostajne, tvár sa mu od neistoty zvraštila. Anthony bol nútený ohradiť sa: „Ak ma to nudí? Ale prosím ťa!“

„Mám sesternicu…“ začal Dick, ale Anthony ho prerušil tým, že vystrel pred seba ruky a vypustil z úst tichý jasavý výkrik.

„Krásne počasie!“ zvolal. „Nemyslíš? Cítim sa tak na desať. Chcem povedať, že sa teraz cítim tak, ako som sa asi mal cítiť, keď som mal desať. Na umretie! Ach, bože! V jednej chvíli mi patrí celý svet a všetko ide ľahučko, ako po masle. Ešte aj Nič ide ľahučko!“

„Mám sesternicu v Plaze. Skvelé dievča. Môžeme za ňou zájsť. Býva tam cez zimu – aspoň nedávno ešte bývala – s matkou a otcom.“

„Nevedel som, že máš v New Yorku sesternicu.“

„Volá sa Gloria. Prišla z domu – z Kansas City. Jej matka je aktívna bilfistka, otec je dosť hlúpy, ale dokonalý džentlmen.“

„Čím sú vlastne pre teba? Literárnym materiálom?“

„Chceli by byť. Ten starec nerobí nič iné, iba mi rozpráva, že práve stretol absolútne úžasnú postavu do románu. Potom mi rozpráva o nejakom svojom idiotskom priateľovi a napokon povie: ,To je postava pre teba! Prečo mu nenapíšeš? Oňho by sa každý zaujímal.‘ Inokedy mi rozpráva o Japonsku či o Paríži, alebo o nejakom inom notoricky známom mieste, a hovorí: ,Prečo nenapíšeš niečo o tom mieste? Nepoznám krajšie miesto, kam by si mohol zasadiť nejaký príbeh!‘“

„A čo to dievča?“ spýtal sa Anthony len tak mimochodom. „Gloria… ako sa volá?“

„Gilbertová. Už si o nej počul – Gloria Gilbertová. Chodí na školské tanečné večierky – a na všetky podobné akcie.“

„Počul som to meno.“

„Pekné dievča – vlastne strašne príťažlivé.“

Prišli k Päťdesiatej ulici a zabočili k Piatej avenue.

„Spravidla sa o mladé dievčatá nezaujímam,“ vyhlásil Anthony a zvraštil čelo.

Nebola to celkom pravda. Hoci mal pocit, že priemerná debutantka trávi každú hodinu zo svojho dňa premýšľaním a rozprávaním o tom, akú činnosť pre ňu veľký svet naplánoval na ďalšiu hodinu, každé dievča, ktoré vedelo vyžiť výlučne zo svojej krásy, ho nesmierne zaujímalo.

„Gloria je úžasne pekná – no v hlave jej chýba mozog.“

Anthony sa krátko, pohŕdavo zasmial.

„Chceš tým zrejme povedať, že o literatúre sa s ňou nemôžeš vôbec baviť.“

„Nie, to nie.“

„Dick, sám dobre vieš, aké dievčatá majú pre teba mozog. Vážne mladé ženy, čo s tebou sedia v kúte a vážne sa zhovárajú o živote. Dievčatá, ktoré v šestnástich rokoch s vážnou tvárou diskutovali o tom, či sa bozkávať sluší, alebo nie – a či je nemorálne, keď prvoročiaci pijú pivo.“

Richard Caramel sa cítil dotknutý. Zachmúrená tvár sa mu zvraštila ako zhúžvaný papier.

„Nie…“ začal, ale Anthony ho nemilosrdne prerušil.

„Ale áno; dievčatá, ktoré práve v tejto chvíli sedia po kútoch a mudrujú o najnovšom škandinávskom Dantem v anglickom preklade.“

Dick sa k nemu obrátil a celá tvár sa mu akosi zvláštne prepadla. Jeho otázka vyznela ako úpenlivá prosba.

„Čo je vlastne medzi tebou a Maurym? Niekedy rozprávaš tak, akoby si mnou pohŕdal.“

Anthony bol zmätený, ale bolo mu aj zima a necítil sa veľmi dobre, a tak sa uchýlil k útoku.

„Myslím si, že nezáleží na tom, čo máš v hlave, Dick.“

„Pravdaže na tom záleží!“ zvolal Dick zlostne. „Čo tým chceš povedať? Prečo na tom nezáleží?“

„Možno vieš až príliš veľa na to, aby si písal.“

„To určite nie.“

„Viem si predstaviť,“ trval na svojom Anthony, „že niekto vie príliš veľa na to, aby to vlastným talentom vyjadril. Predstav si, napríklad, že som múdrejší ako ty, ale nemám toľko talentu. Viedlo by to k tomu, že by som sa nevedel vyjadrovať. Ty, na druhej strane, máš toľko vody, že ňou naplníš celé vedro, a také veľké vedro, že sa doň zmestí všetka voda.“

„Vôbec ti nerozumiem,“ povedal Dick skormútene, ani čo by mu zrazili hrebienok. Bol nekonečne zhrozený a na protest akoby sa vzdúval. Sústredene hľadel na Anthonyho a odpudzoval chodcov prúdiacich okolo, ktorí naňho vyčítavo pozerali divým, nevraživým pohľadom.

„Chcem tým jednoducho povedať, že napríklad Wellsov talent mohol zvládnuť Spencerovu inteligenciu. Ale nevýrazný talent môže zapôsobiť iba vtedy, keď so sebou prináša nevýrazné myšlienky. A čím dôkladnejšie sa vieš na niečo pozrieť, tým zábavnejší dojem vyvoláš.“

Dick sa zamyslel, lebo nebol schopný presne odhadnúť, koľko kritiky obsahovali tieto Anthonyho poznámky. Ale Anthony pokračoval s tou ľahkosťou, ktorá z neho tak často akoby vyvierala, na chudej tvári mu žiarili tmavé oči, brada pozdvihnutá, hlas pozdvihnutý, celá jeho bytosť pozdvihnutá.

„Povedzme, že som pyšný, pri zdravom rozume a múdry – Aténčan medzi Grékmi. V takom prípade by som mohol zlyhať tam, kde by menej schopný človek uspel. Mohol by napodobňovať, mohol by prizdobovať, mohol by sa nadchýnať, mohol by byť nádejne vynaliezavý. Ale toto hypotetické ja by bolo príliš hrdé na to, aby napodobňovalo, príliš rozumné na to, aby sa nadchýnalo, príliš svetaskúsené, aby bolo utopické, príliš grécke, aby prizdobovalo.“

„Teda si nemyslíš, že umelec vychádza pri práci zo svojej inteligencie?“

„Nie. Ak môže, ustavične vylepšuje to, čo napodobňuje v oblasti štýlu, a vyberá si z vlastnej interpretácie vecí okolo seba to, čo mu poslúži ako tvorivý materiál. Ale každý spisovateľ koniec koncov píše preto, lebo je to jeho spôsob života. Nehovor mi, že sa ti páčia tie táraniny o ,božskom poslaní umelca‘.“

„Nie som zvyknutý ani na to, že sám seba pokladám za umelca.“

„Dick,“ oslovil ho Anthony zmeneným tónom, „chcem sa ti ospravedlniť.“

„Za čo?“

„Za ten výbuch. Naozaj ma to mrzí. Rozprával som iba pre efekt.“

Dicka to trochu uchlácholilo a odvetil:

„Často som hovoril, že v srdci si Filištínec.“

Keď zabočili pod biele priečelie hotela Plaza a pomaly vychutnávali penu a žltú hustotu vaječného punču, znášal sa už iskrivý súmrak. Anthony sa zadíval na svojho spoločníka. Nos a čelo Richarda Caramela pomaly nadobúdali rovnaké sfarbenie; z nosa sa vytrácala červená farba, z čela ustupovala modrá. Keď sa Anthony pozrel do zrkadla, bol rád, že jeho tvár nestratila farbu. Naopak, líca sa mu jemne rozpálili – blažilo ho, že ešte nikdy tak dobre nevyzeral.

„Ja mám dosť,“ povedal Dick tónom trénujúceho atléta. „Rád by som zašiel hore a navštívil Gilbertovcov. Nepôjdeš so mnou?“

„Nuž – dobre. Ak ma neprenecháš rodičom a neubzikneš s Dorou do kúta.“

„Nie Dora – Gloria.“

Recepčný ich telefonicky ohlásil, a keď sa vyviezli výťahom na desiate poschodie, prešli točitou chodbou a zaklopali na dvere číslo 1088. Otvorila im dáma v stredných rokoch – sama pani Gilbertová.

„Dobrý večer!“ Rozprávala konvenčným, americkým, dámsky vyčačkaným jazykom. „Ach, som strašne rada, že vás vidím…“

Medzitým náhlivé Dickove zvolania a potom:

„Pán Patch? Len poďte ďalej a kabát si odložte tam.“ Ukázala na stoličku a zmenila moduláciu hlasu, ktorý prešiel do odsudzujúceho smiechu plného kratučkých vzdychov. „Je to skutočne nádherné – nádherné. Richard, veď si tu nebol už tak dlho – nie! – nie!“ Tie posledné jednoslabičné slová slúžili jednak ako odpovede a jednak ako bodky za nejakými nejasnými Dickovými rečníckymi pokusmi. „Tak, a teraz si sadni a porozprávaj, čo si robil.“

A bolo treba prehodiť nohu cez nohu a opäť ju zložiť, stáť a strašne vznešene sa ukláňať; znova a znova sa usmievať s pocitom hlúpej bezradnosti; v duchu sa pýtať, či si vôbec niekedy sadne – nakoniec sa vďačne zosunúť na stoličku a usadiť sa na príjemnú návštevu.

„Zrejme si mal veľa práce – ako aj všeličo iné,“ usmiala sa pani Gilbertová trochu dvojzmyselne. Spojenie „ako aj všeličo iné“ používala vtedy, keď chcela vyvážiť svoje vratkejšie slovné spojenia. Naporúdzi mala aj ďalšie dve: „aspoň ja to tak vidím“ a „vyložený a číročistý“ – tieto tri frázy používala striedavo a každý jej postreh v spojení s nimi pôsobil ako všeobecné zamyslenie o svete, ani čo by bola prebrala všetky možné dôvody a napokon ukázala prstom na ten najhlavnejší.

Anthony si všimol, že tvár Richarda Caramela už vyzerá celkom normálne. Čelo a líca mali telovú farbu, nos zdvorilo nenápadný. Uprene hľadel na svoju tetu jasnožltým okom a venoval jej tú dychtivú a prehnanú pozornosť, akú zvyknú mladí muži prejavovať všetkým ženám, ktoré už nemajú nijakú hodnotu.

„Aj vy ste spisovateľ, pán Patch? … Nuž, hádam môžeme všetci vychutnávať Richardovu slávu.“ Ľahký smiech pod taktovkou pani Gilbertovej.

„Gloria je vonku,“ povedala a zatvárila sa tak, akoby uviedla do života axiómu, z ktorej bude vyvodzovať dôsledky. „Išla niekam tancovať. Gloria len chodí, chodí a chodí. Stále jej hovorím, že nechápem, ako to môže vydržať. Tancuje celé popoludnie a celú noc, až si niekedy myslím, že sa zošúverí na tieň. Otec kvôli nej veľmi trpí.“

Prešla úsmevom z jedného na druhého. Aj oni sa usmiali.

Anthonymu udrelo do očí, že pani Gilbertová sa skladá zo série polkruhov a parabol nasledujúcich za sebou, pripomínajúcich tie útvary, ktoré nadaní ľudia vytvárajú na písacom stroji: hlava, ruky, poprsie, boky, stehná a členky predstavovali ohromujúcu líniu zaoblených tvarov. Bola bezchybne upravená a čistá, sivé vlasy mali neprirodzene sýtu farbu; veľká tvár chránila vetrom ošľahané modré oči a prizdobovali ju len jemné biele fúziky.

„Vždy vravím,“ obrátila sa na Anthonyho, „že Richard patrí duchom do starého sveta.“

V napätej odmlke, ktorá nasledovala, vymýšľal slovnú hru – niečo o tom, ako Dick so svojím starým duchom trpí literárnym záduchom.

„Každá z nás žije duchom v nejakom inom veku,“ pokračovala pani Gilbertová rozžiarene, „aspoň ja to tak vidím.“

„Možno áno,“ prisvedčil Anthony a tvár mu ožila nádejnou myšlienkou. Ženský hlas klokotal ďalej:

„Gloria má veľmi mladú dušu – nezodpovednú, ako aj všelijakú inú. Nemá zmysel pre zodpovednosť.“

„Je oslňujúca, teta Catherine,“ povedal Richard vrelo. „Zmysel pre zodpovednosť by ju pokazil. Je príliš pekná.“

„Ja viem iba toľko,“ vyznala sa pani Gilbertová, „že chodí, chodí a chodí…“

Presný počet odchodov pripísaných na Gloriin vrub prehlušilo šťuknutie gombíka na dverách, ktorý sa otočil, a do izby vošiel pán Gilbert.

Bol to nízky muž s fúzmi, čo mu spočívali ako biely obláčik pod nevýrazným nosom. Dospel do štádia, keď jeho úroveň ako spoločenského tvora poklesla na prízemnú a nezmerateľnú hodnotu. Jeho myšlienky predstavovali všeobecne hlásané klamstvá spred dvadsiatich rokov; jeho myseľ nabrala rozkolísaný a bezkrvný kurz v stopách novinových úvodníkov. Keď absolvoval malú, no hrôzostrašnú univerzitu na západe, nastúpil do celuloidového priemyslu, a keďže táto práca vyžadovala od neho len nepatrný stupeň inteligencie, niekoľko rokov sa mu darilo – v skutočnosti asi tak do roku 1911, keď si začal zamieňať zmluvy za nejasné dohody s filmovým priemyslom. Filmový priemysel sa okolo roku 1912 rozhodol pohltiť ho, a v tom čase takpovediac jemne balansoval na špičke ich jazyka. Medzitým bol hlavným inšpektorom Združenej stredozápadnej spoločnosti na výrobu filmového materiálu a každoročne trávil šesť mesiacov v New Yorku a zvyšok v Kansas City a v St. Louis. Ľahkovážne sa oddával pocitu, že naňho čaká niečo príjemné – jeho žena si myslela to isté a jeho dcéra si to myslela takisto.

Gloriu odsudzoval: chodila domov neskoro, nikdy nezjedla svoje jedlo, žila v ustavičnom zmätku – raz ju podráždil a ona použila proti nemu také slová, o ktorých si nemyslel, že patria do jej slovníka. So ženou to mal ľahšie. Po pätnástich rokoch neprestajnej partizánskej vojny ju pokoril – bola to vojna medzi zakaleným optimizmom a programovou zadubenosťou, a zrejme počet vyslovených „áno“, ktorými sa mu darilo otráviť rozhovory, mu priniesol víťazstvo.

„Áno-áno-áno-áno,“ hovorieval, „áno-áno-áno-áno. Počkaj chvíľku. Bolo to v lete – počkaj chvíľku – deväťdesiateho prvého alebo deväťdesiateho druhého… Áno-áno-áno-áno…“

Pätnásť rokov naplnených slovkom „áno“ pani Gilbertovú pokorilo. Pätnásť ďalších rokov toho ustavičného nesúhlasného súhlasu, podporených neprestajným odklepávaním popola z tridsiatich dvoch tisícok cigár, ju zlomilo. Svojmu mužovi urobila v manželstve posledný ústupok, ktorý je úplnejší, nezrušiteľnejší ako ten prvý – počúvala ho. Povedal si, že tie roky ju obdarili zhovievavosťou – v skutočnosti v nej zahubili všetku morálnu odvahu, ak nejakú vôbec mala.

Predstavila mužovi Anthonyho.

„Toto je pán Patch,“ povedala.

Mladík a starec si podali ruky; pán Gilbert ju mal mäkkú a takú zodratú, že na dotyk pôsobila kašovito a pripomínala vytlačený grapefruit. Potom sa pozdravili manželia – oznámil jej, že vonku sa ochladilo; povedal, že sa prešiel k novinovému stánku na Štyridsiatej štvrtej ulici a kúpil si kansaské noviny. Pôvodne mal v úmysle vrátiť sa autobusom, ale bolo mu veľmi zima, áno, áno, áno, áno, veľmi zima.

Pani Gilbertová dodala jeho dobrodružstvu zvláštnu príchuť tým, že na ňu zapôsobila jeho odvaha vzdorovať ostrému vzduchu.

„Ty teda máš guráž!“ zvolala plná obdivu. „Ty máš guráž. Ja by som nešla von za nič na svete.“

Pán Gilbert s pravou mužskou necitlivosťou ignoroval bázeň, ktorú vzbudil vo svojej žene. Obrátil sa k dvom mladíkom a víťazoslávne ich nasmeroval na rozhovor o počasí. Požiadal Richarda Caramela, aby si zaspomínal na november v Kansas City. Kým mu však odovzdal slovo, násilne si ho pritiahol späť a nad určenou témou rozjímal, prehrabával sa v nej, rozťahoval ju a všetkým ju znechutil.

Na úvahu bola úspešne predložená nesmrteľná téza o tom, že dni sú niekde teplé, ale noci veľmi príjemné, a dohodli sa na presnej vzdialenosti medzi dvoma miestami na zapadnutej ceste, ktoré Dick neuvážene spomenul. Anthony upieral na pána Gilberta meravý pohľad a dostal sa do tranzu, ktorým po chvíli prenikol usmievavý hlas pani Gilbertovej:

„Zdá sa, že zima tu bola vlhkejšia – akoby sa mi zažierala do kostí.“

Keďže túto poznámku, ktorá sa stretla s patričným pritakávaním, mal pán Gilbert takisto na jazyku, nebolo možné obviňovať ho za to, že dosť prudko zmenil tému.

„Kde je Gloria?“

„Mala by sa vrátiť každú chvíľu.“

„Stretli ste sa už s mojou dcérou, pán…?“

„Nemal som ešte to potešenie. Dick o nej často rozpráva.“

„Richard je jej bratanec.“

„Áno?“ Anthony sa trochu nasilu usmial. Nebol zvyknutý na spoločnosť ľudí starších od seba a ústa mal meravé od nadbytku dobrej nálady. Bola to taká príjemná predstava, že Gloria a Dick sú sesternica a bratanec. V priebehu nasledujúcej minúty sa mu podarilo vrhnúť na svojho priateľa zmučený pohľad.

Richard Caramel s poľutovaním oznámil, že sa už budú musieť pomaly pobrať.

Pani Gilbertovú to strašne mrzelo.

Pán Gilbert si myslel, že to je obrovská škoda.

Pani Gilbertová vyrukovala s ďalšou myšlienkou – povedala čosi v tom zmysle, ako je predsa len rada, že prišli, i keď sa stretli iba so starou dámou, ktorá je trochu pristará na to, aby s nimi flirtovala. Anthony aj Dick to zjavne pokladali za ľstivý výpad, pretože sa jednohlasne zasmiali v trojštvrťovom takte.

Ukážu sa čoskoro zase?

„Ó, áno.“

Gloriu to bude príšerne mrzieť.

„Zbohom…“ „Zbohom…“

Úsmevy!

Úsmevy!

Buch!

Dvaja zdrvení mladí muži kráčajúci po chodbe na desiatom poschodí v hoteli Plaza k výťahu.

Dámske nohy

„Čo ťa tu dnes drží?“ Anthony sa roztiahol na poddajnom gauči a pohodlne sa oprel o lakeť medzi vankúšmi.

„Ó!“

Obdiv