Sebastian Fitzek

Pozvánka

Ukážka z elektronickej knihy

Z nemeckého originálu Sebastian Fitzek: Die Einladung,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Droemer Verlag, ein Imprint
Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Mníchov 2023,

preložila Zuzana Kováčiková.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2024 ako 5484. publikácia

a 50. zväzok edície Mimo zákona.

Vydanie I.

Knižnú väzbu podľa pôvodného návrhu spracoval Peter Zentko.

Zodpovedná redaktorka Eva Melichárková

Jazykoví redaktori David Grich, Zuzana Šulajová

Technický redaktor Peter Zentko

Sadzba AldoDesign, Bratislava

Vytlačil FINIDR, s.r.o., Český Těšín.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

All rights reserved.

The book has been negotiated through AVA international GmbH,
Germany (www.avainternational-de).

Copyright © 2023 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,

Munich, Germany

Translation © Zuzana Kováčiková 2024

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2024

ISBN 978-80-222-1520-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Hory odpočívajú v prenádhernej žiare hviezd,

no aj v nich mihotá sa čas.

Kiežby nepominuteľnosť našla svoj domov

v mojom divokom srdci raz.

Rainer Maria Rilke

Horšia ako osamelosť

je spoločnosť ľudí,

ktorí ti dávajú pocit, že si sám.

Kto z vás je bez hriechu,

nech prvý hodí kameňom.

Ján, 8, 7

Pre Christiana

Prológ

Vedela si, že iba počas krátkeho obdobia v dejinách ľudstva nebolo rozmnožovanie smrteľne nebezpečné?“ spýtal sa sivovlasý muž a nalial jej koňak, hoci odmietla.

Vo fraku, v bielej košeli so skrytými gombíkmi a smiešnych lakovkách jej pripomínal tučniaka. Ona sa zasa strácala v príliš veľkom župane, ktorý jej pripravil, kým sa sprchovala.

„Pohlavné choroby ako syfilis alebo kvapavka, riziká pri pôrode,“ pokračoval a oblizol si hornú peru. „Nechránený sex často mal a má za následok smrť.“

V kozube prasklo poleno a ona si spomenula na silvestrovské ráno. Keď bol svet ešte v poriadku, mama nezdrhla s iným mužom a otec nebol už pred šiestou večer opitý. Hádzali spolu petardy na dvore vedľa Eddyho garáže.

Vtedy ho videla naposledy.

Ktovie, či otec ešte žije. Dúfam, že nie.

„Iba niekoľko rokov sme pri sexe nemuseli myslieť na najhoršie. Vieš, kedy to bolo?“

Upíjala nápoj jantárovej farby, vnímala príjemné teplo, ktoré jej už dlho chýbalo, a preklínala sa. Tušila to, už keď spustil okno a naznačil jej, aby prišla k autu. Na tom chlapovi niečo nesedí. Mal falošné oči na falošnej tvári. Akoby napnutej, vyhladenej botoxom alebo čím. Vyzeral ako bez emócií, ako jašter.

No pravdepodobne by k nemu nastúpila, aj keby mu krvácali oči. Všetko bolo lepšie ako stráviť ďalšiu noc pri mínus siedmich stupňoch Celzia v podchode pri stanici rýchlodráhy na Štuttgartskom námestí. Navyše sa na prvý pohľad zdalo, že vyhrala jackpot: Mercedes triedy S, pred vilou dvojgaráž, najmenej šesťsto metrov štvorcových luxusu, podlahové kúrenie a župan hrejúci viac ako zimná bunda, ktorú jej venoval cirkevný spolok. Jeho opilecké reči však boli neznesiteľné a naznačovali, akú protislužbu od nej očakáva.

„Bolo to v období, keď vynašli antibiotiká aj antikoncepciu. Trvalo to však iba krátko. Kým neprišiel aids. Iba pätnásť rokov, od konca šesťdesiatych do začiatku osemdesiatych. Kratučký okamih v dejinách ľudstva.“

Tučniak sa zasmial a otvoril drevenú truhlicu pod dvojkrídlovým oknom s výhľadom do záhrady, zabezpečeným bielou klenutou mrežou ako všetky okná na prízemí vily.

„Nie je to paradox? Akt, ktorý plodí život, bol a je spojený so smrteľným nebezpečenstvom.“ Vybral z truhlice tašku z plachtoviny. „To je pre teba.“

Nazrela do tašky, ktorú tučniak položil na pohovku, ako keby to bolo vrece s odpadkami.

„No tak, vybaľ to.“ Vzal jej z ruky pohár.

Postupne vyťahovala z tašky kusy oblečenia: svetlosivú sukňu, jednoduchú dievčenskú spodnú bielizeň, bielu blúzku s trúbkovými rukávmi.

„Obleč si to!“ vyzval ju a ona poslúchla. Tučniak jej sľúbil tristo eur, sto si už schovala pod vložku v čižme.

Spustila župan na podlahu a obliekla si spodnú bielizeň.

„Zatoč sa!“ prikázal jej, keď bola kompletne oblečená. Šaty jej padli ako uliate. Vyzerali ako nové, no voňali ako čerstvo vyprané.

„Dokonalé,“ zhodnotil tučniak. Vystrčil ju z obývačky (ktorú nazýval salónom) k točitému mramorovému schodisku vedúcemu na prvé poschodie. Bosá stúpala schod po schode. Kráčala nahor, no mala zvláštny pocit, že zostupuje do chladnej pivnice.

„Tadiaľto!“

Nasledovala ho do kúpeľne, ktorá bola väčšia ako byt v paneláku v berlínskej štvrti Neukölln, z ktorého jej prechľastaný otec vyštval najskôr jej matku a potom aj ju.

„Len sa pozri, aká si krásna,“ zaplesal tučniak a postavil svoj pohár na okraj vírivky. Pozrela sa do zrkadla v zlatom ráme nad dvojitým umývadlom, no vzápätí sklopila zrak. Na tej scéne nebolo nič prirodzené. Päťdesiatpäťročný opitý muž vo fraku vedľa štrnásťročného dievčaťa trasúceho sa od strachu a zimy.

„Neuveriteľné. Smiem ti ostrihať vlasy?“

Pokrčila plecami. V porovnaní s tým, čo si predstavovala, znela táto požiadavka nevinne.

„Za vlasy je príplatok.“

„Žiadny problém,“ odvetil a ona mu verila. Už len hodinky na jeho zápästí museli stáť celý majetok. Aj keby jej za každý vlas zaplatil tisícku, pravdepodobne by si to na svojom účte ani nevšimol.

„Možno bude stačiť, keď si ich vypneš.“ Priblížil sa k nej so sústredeným výrazom na tvári. Zatvorila oči a cítila, ako jej sponkami vypína vlasy. Potom ustúpil dozadu a radostne zatlieskal. „Tak, ešte trochu lesku na pery a púdru. Si veľmi bledá.“

Cítila, ako jej niečo rozotiera po perách, potom sa jej líc dotkol štetec. Voňalo to príjemne, a predsa z toho nemala dobrý pocit.

„Ohromné,“ skonštatoval a zrazu posmutnel. „Keby si len vedela, čo v tebe vidím.“

Dýchal rýchlo. Lačne nasával vzduch úzkymi perami. V je-ho dychu cítila koňak a ešte niečo, niečo trpké.

„Poď!“

Vzal ju za ruku a vyviedol ju z kúpeľne na chodbu. „Vyzeráš presne ako ona.“

„Ako kto?“ odvážila sa opýtať.

„Dokonca aj hlas máš podobný.“

„O kom hovoríte?“

Zostali stáť pred pootvorenými dverami.

„Šššš.“ Muž jej položil ukazovák na pery. „Kladieš priveľa otázok. Ona je skôr mlčanlivá.“

Potom ju postrčil do izby. Bol to dievčenský sen v pastelovej fialovej a bielej. Skrine, malá pohovka s plédom a množstvom vankúšov – všetko harmonicky zladené tón v tóne. Ešte aj torta na malom toaletnom stolíku mala fialovú plnku. Horel na nej najmenej tucet sviečok. Nad posteľou visela girlanda s ružovým nápisom Happy Birthday na striebornej fólii, v ktorej videla svoj odraz, ale nespoznávala sa.

„Všetko najlepšie, poklad môj,“ ozval sa muž za jej chrbtom.

Otočila sa k nemu. „Čo to má byť?“

Pokýval hlavou. „Všetko najlepšie k tvojim štrnástym narodeninám,“ povedal. Potom zvnútra zatvoril dvere, dvakrát otočil kľúčom a vytiahol ho zo zámky.

Pomóc!

Zovrelo jej hrdlo, ako keby jej tučniak utiahol okolo krku neviditeľnú slučku.

S ťažkým dychom pristúpil bližšie, znovu si oblizol pery.

„Prosím, smiem odísť?“ spýtala sa. Hlas sa jej triasol od strachu.

Neskoro.

Muž prižmúril oči, akoby ho oslepilo svetlo.

„Ešte nikdy to nebolo také dokonalé, Marla,“ vyhlásil.

„Kto je Marla?“

Pri záblesku čepele sa začudovala, ako sa mu tak rýchlo dostal do ruky nôž.

„Vedela si, že červená je jediná farba, ktorá symbolizuje nielen život a lásku, ale aj smrť?“ spýtal sa.

Potom bodol. Raz. Dvakrát. Znelo to, ako keby v ruke mliaždil ošúpaný pomaranč. V jej vnútri sa niečo rozbilo. Ako keď sa ťažký pohár rozbije o tvrdú podlahu. Skôr to cítila, ako počula. Pritom kričala tak hlasno ako nikdy predtým. Ako keby na ňu striekal z vodnej pištole. Zažmurkala, otočila hlavu nabok, inštinktívne si pretrela oči a zrazu videla všetko cez červený závoj. Vzápätí jej prišlo zle.

Zacítila totiž chuť krvi, ktorá jej stekala z čela cez obočie až do úst.

„Prosím, nie!“ vydala zo seba, no už bolo neskoro. Tučniak preťal krčnú tepnu. Počula ho už iba zachrapčať: „Je mi to ľúto, Marla, nemôžem inak.“ Potom už nepočula nič. Bol  koniec.

Muž, ktorý si vrazil nôž najskôr do jedného, potom do druhého oka a nakoniec si ho zabodol do krku, bol mŕtvy.

1. kapitola

O štyri roky neskôr  Päť rokov pred rozhodnutím

Podľa štatistík zomrie väčšina ľudí, ktorí skonajú prirodzenou smrťou, medzi druhou a piatou hodinou ráno. Priemerný čas smrti následkom vraždy štatistiky neuvádzajú.

Marla Lindbergová o tom aspoň nevedela, hoci jej denník by mohol štatistikom ponúknuť hneď niekoľko záchytných bodov. Jej duša zomrela 23. apríla o pol deviatej ráno v obývačke rodičovského domu v berlínskej štvrti Dahlem. O život mala prísť o štyri roky neskôr jedného extrémne horúceho letného večera v bývalej pôrodnici vo Wannsee.

Presne o 19.51. Teda o niekoľko minút.

Marla vystúpila z malého rozheganého auta, ktoré jej dal k dispozícii zamestnávateľ. Po absolvovaní ústnych maturitných skúšok začala pracovať pre kuriérsku spoločnosť  Carry&Co. Dnes si radšej mala vziať voľno. Ošľahla ju horúčava, ako keď sa vyvalí horúci vzduch z otvorenej rúry. Utrela si z čela pot a znovu sa pozrela na mobil.

Tu?

Podľa Google Maps stála pred správnou budovou, aj keď to tak nevyzeralo. Už príjazdová cesta sa jej zdala čudná. Na tehlovom oblúku, popod ktorý prešla, bol nápis „Klinika Schilfhorn“, za ním stála prázdna vrátnica. Nemocnica tu však nemohla byť, popraskaný asfalt bol zarastený burinou, o polorozpadnutých budovách po oboch stranách cesty ani nehovoriac. Ale Marla sa neotočila, dala sa ďalej viesť navigáciou. Tu a tam totiž zazrela zrenovované budovy s tabuľami s názvami startupových firiem, ktoré na tomto morbídnom pozemku zrejme našli vhodné tvorivé prostredie pre svoje podnikateľské aktivity.

Zastala pred veľkou šesťposchodovou budovou s rovnou strechou a rozbitými okennými tabuľami. Svetlejšie časti fasády boli posprejované nečitateľnými grafitmi.

Marla obišla auto a otvorila kufor.

Zvyčajne rozvážala potravinové nákupy alebo jedlo z reštaurácií. Doručenie poštovej zásielky bolo pre ňu novinkou. Keď sa v ten deň už chystala vrátiť auto a skončiť, dostala správu na WhatsApp od vedúceho zmeny Steva.

Úplne som zabudol: Posledná dnešná zásielka. Schilfhorn 18 – 24, budova č. 14, miestnosť 012. Balík je v kufri.  Dôležité: odovzdať presne o 19.49. Ani o minútu skôr, ani o minútu neskôr.

Maj sa,

S.

Zvláštne.

S takým krátkym časovým ohraničením sa ešte nestretla. Marla však bola dôsledná a presná a vedel to aj jej zamestnávateľ.

Pozrela sa na hodinky.

19.34. Slnko zapadne až o dve hodiny. Predstavila si, ako bezútešne asi vyzerá budova v tvare škatule od topánok potme, keď aj cez deň pôsobí tak deprimujúco.

Ako dom mojich rodičov, pomyslela si, hoci na prvý pohľad nemala ich vila v Dahleme s touto klinikou nič spoločné. Nič netušiaci človek, ktorý by nazrel ponad hustý živý plot, by si pri pohľade na starostlivo upravenú štrkovú príjazdovú cestu, stĺpy pred vchodom do vily a teplé svetlo v krídlových oknách zaiste pomyslel, aké musí byť šťastie vyrastať v takom prostredí. O tom, že zdanie klame, sa mohli susedia a okoloidúci presvedčiť pred štyrmi rokmi, keď v noci na 23. apríla, niekoľko hodín pred Marlinými štrnástymi narodeninami, zaparkovala pred usadlosťou Lindbergovcov na Podbielskeho aleji kolóna zásahových vozidiel s divoko blikajúcimi majákmi. Nasledujúce ráno, keď sa Marla vrátila z Franského lesa, kde spievala so zborom, bola obývačka ešte stále plná policajtov.

Tá policajtka bola primladá na to, aby ju poverili takou smutnou úlohou, napísala neskôr v liste samej sebe. Psychologička jej poradila, aby si písala listy, tak vraj lepšie spracuje to, čo sa stalo.

Policajtka zaviedla Marlu za jej matkou Theou, ktorá s prázdnym pohľadom sedela na pohovke a civela do vyhasnutého kozuba.

„Leven?“ vykríkla Marla v panike meno milovaného staršieho brata, ktorý bol v tom čase ako devätnásťročný už na druhom odvykacom pobyte, a tak jej ako prvé napadlo, že sa mu niečo prihodilo. Policajtka jej však objasnila: „Je mi to ľúto, zlatko. Tvoj otec je mŕtvy.“

Na druhý deň sa v bulvárnych novinách objavil titulok  Lúpežná vražda v luxusnej štvrti. Noviny sa mýlili hneď v dvoch bodoch. Do vily Lindbergovcov sa totiž nikto nevlámal ani nedošlo k vražde.

Pitva jednoznačne preukázala, že Edgar Lindberg spáchal samovraždu. Jeho list na rozlúčku, ktorý sa našiel v trezore, odhalil nepredstaviteľnú hĺbku priepasti, do ktorej nakoniec dobrovoľne skočil.

Moja najmilšia Marla,

ľúbim Ťa tak veľmi, dieťa moje, až to nie je zdravé. Túžim po Tebe spôsobom, akým by otec nikdy nemal túžiť po svojej dcére. Uvedomujem si, že som chorý človek s odpornými, nechutnými myšlienkami. Aby som sa neprevinil voči Tebe, ublížil som iným. Vyhľadával som dievčatá, ktoré mi Ťa pripomínali, ktoré sa Ti podobali. Obliekal som ich tak, ako sa obliekaš Ty. Nikdy sa nič nestalo, prisahám, aj keď prísaha ľudského odpadu nemá vysokú cenu.

Tak ako som sa nikdy nedotkol Teba, nedotkol som sa ani tých úbohých dievčat, ktoré som vyhľadával na internete či na ulici. Žiadne nebolo také pekné ako Ty, žiadna tvár sa ani len približne nepodobala Tvojej prekrásnej tvári. Mal som čoraz morbídnejšie, čoraz vražednejšie myšlienky. Možno si niečo postrehla. Keď si spala, sedel som pri Tvojej posteli. Neskôr, keď si bola staršia, líhal som si pod Tvoju posteľ a počúval som, ako dýchaš. Dotýkal som sa Tvojich prstov, keď Ti ruka visela cez okraj postele.

Bol som ako Tvoj tieň, pozoroval som Ťa spoza kríkov, keď si sa cez prestávku prechádzala na školskom dvore. Stál som na protiľahlom nástupišti, keď si sa metrom vracala z hodiny klavíra.

Niekedy si sa obzrela, pridala si do kroku a ja som chcel na Teba zakričať, že sa nemusíš báť. Že som Tvoj anjel strážny, nie prenasledovateľ.

Potom si však o tieni povedala mame. O temnom sprievodcovi, ktorého cítiš za chrbtom. Odbavila to imaginárnym priateľom, ktorého má mnoho detí. Lenže my dvaja sme vedeli, že to, čo Ti naháňa zimomriavky, nie je výplodom Tvojej fantázie. A jedného dňa to zistila aj Thea. Objavila moje šminky, falošné brady a obočia, ktorými som sa maskoval, aby si ma nespoznala. Mama o tom nikdy nehovorila, ale odsťahovala sa z našej spálne a udržiavala si odo mňa odstup. Na jednej strane mi to pomohlo, pretože som mohol tráviť viac času tým, že som Ťa pozoroval, no na druhej strane som sa nekonečne hanbil sám pred sebou.

Si mladá, poklad môj. Raz, keď nastane vhodný čas, Ti mama dá tento list. Dúfam, že v tom čase už nebudete trpieť bremenom mojej existencie, ktorého som Vás zbavil tak, že som vztiahol ruku na seba, aby som ju nevztiahol na niekoho iného. Možno ma raz pochopíš. Nie prečo sa tak zožieram túžbou po Tebe. Pre to neexistuje vysvetlenie  ani ospravedlnenie. Ale prečo som sa potrestal tak, že som si v najslabšej chvíli vzal život.

List sa končil posledným smutným vyznaním lásky.

Po ňom nasledovalo postskriptum.

A to bolo na Edgarovom liste to najhoršie.

2. kapitola

Marla odohnala komára, ktorý si jej chcel sadnúť na tvár. Uvedomila si, že – opäť paralyzovaná spomienkami – už hodnú chvíľu zíza do otvoreného kufra auta. Sú to už štyri roky, no aj tak neprejde deň, keď by nepomyslela na otca.

A necítila ho. Jeho tieň. Jeho dych.

P. S.: Odišiel som, no vždy budem s Tebou.

Keby si len vedel, akú máš pravdu, Edgar.

Aj v myšlienkach ho nazývala už iba krstným menom, dúfala, že tak si od neho vytvorí vnútorný odstup. Márne. Sám jej predsa napísal: vždy budem s Tebou.

No v jednom sa mýlil. Matka jeho list na rozlúčku neschovala, aby dcéru ušetrila. Dala ho Marle hneď po tom, čo jej ho odovzdali policajní technici. Predtým rozložila na kuchynskom stole niekoľko článkov vystrihnutých z novín, ktorých titulky sa niesli v podobnom duchu:

Mali vyzerať ako jeho dcéra!

Nové zistenia v neobyčajnom prípade samovraždy Edgara L.: Perverzný prominentný maklér prezliekal dievčatá z ulice, aby vyzerali ako jeho vlastná dcéra, a nakoniec si od hanby vzal život.

„Všetko je to tvoja vina, Marla!“

Matka tie slová nikdy nepovedala, ale Marla predsa len mala pocit, akoby ich vyslovila.

Videla ich v Theinom vyčítavom pohľade, cítila ich v pohŕdaní, ktorým ju trestala. Zaboleli ju v deň, keď jej matka oznámila, že u nej nemôže dlhšie bývať a musí sa presťahovať k starkej Margot.

Dcéra prebudila v otcovi neprirodzenú, neukojiteľnú túžbu a Thei Lindbergovej to každý pohľad do Marlinej tváre pripomínal.

Tak aspoň znela teória doktorky Jamaly Bayazovej, psychologičky pre mládež, ku ktorej začala Marla chodiť krátko po tom, čo ju matka vykázala k starej mame. Keď psychologička navrhla terapiu s písaním listov, v jednom z nich sa Marla zmienila o svojej paranoji.

„Niekedy mám pocit, že je Edgar so mnou. Že ma pozoruje. Nevidím ho, ale cítim jeho tieň. Keď sa vraciam na bicykli z nákupu domov alebo keď cestujem metrom na hodinu klavíra. V noci mám strach, že v spánku spustím ruku z postele a on ma stiahne k sebe.“

Psychologička jej poradila metódy, ako sa zbaviť zmyslových klamov, no nepomohli jej. A Marla bola, bohužiaľ, taká hlúpa, že prečítala tento list aj svojej najlepšej priateľke. Cora Aichingerová zahorúca vyzradila jej tajomstvo spolužiakom. Nie div, že ju v škole začali prezývať „šialená Marla“.

Všetko iba kvôli tebe, Edgar.

Spolužiaci Marlu otvorene nešikanovali, ale vyhýbali sa jej. Akoby to, čo sa jej prihodilo, šíril vírus prenášajúci nešťastie a ona bola vysoko nákazlivá. Izolácia a osamelosť v desiatom ročníku spôsobili, že Marla trpela depresiami, a ktovie, či by neurobila to isté, čo urobil jej otec, keby sa neobjavil on.

Kilian.

Tak ako v každej škole, aj na Hohensteinskom gymnáziu bola väčšina žiakov nenápadná. Našlo sa však zopár výnimiek, ktoré na školskom dvore vyčnievali zo sivého davu ako popové hviezdy. Kilian bol jedným z nich. Na rozdiel od Marly vynikal zámerne. Každý ho chcel na svojej párty, on však iba málokedy prijal pozvanie. Ona by, naopak, rada prišla, no nebola pozvaná. Za cool ho považoval dokonca aj jej brat Leven, ktorý nezvykol tráviť čas s rovesníkmi, iba ak mu predali drogy alebo si ho najali ako dídžeja a dobre mu zaplatili. Vlastne práve Leven Marlu upozornil na „jediného rozumného chalana v tvojom ročníku“. Zoznámil sa s ním v obchode s vinylovými platňami v Neuköllne. Zatiaľ čo oboch mladíkov spájal rovnaký hudobný vkus, Marlu a Kiliana zblížila hádka. Došlo k nej na hodine filozofie. Každý žiak mal povedať, akým mottom sa riadi. Kilian spochybnil zmysel tej úlohy a posmešne vyhlásil: „Život je prikrátky na to, aby sme ho premrhali prísloviami z kalendára.“

Marla mu oponovala, že príslovie nestratí na význame, ak je uvedené v kalendári. Ich debata trvala celú hodinu a skončila sa až na druhý deň. Senzáciou. Kilian nielenže priznal, že ho Marla presvedčila, ale jej životné motto urobilo naňho taký veľký dojem, že si ho dal vytetovať na predlaktie!

Každý clovek má dva životy.

Ten druhý sa zacne v momente,

ked ’ si uvedomíme, že máme iba jeden.

Týmto zjavným prejavom uznania sa začalo ich platonické priateľstvo (alebo to bolo viac?). Dobrovoľný samotár a nedobrovoľná outsiderka debatovali o preberanom učive a súkromnom živote, vymieňali si školské zošity a starosti, až vedeli jeden o druhom viac ako podaktorí mladomanželia. Dôverovali si natoľko, že dali jeden druhému prečítať svoje denníky.

Nad hlavou jej preletel kŕdeľ vtákov tiahnucich k jazeru Wannsee a vytrhol ju z myšlienok.

Pozrela sa na hodinky. 19.37. Dosť času na to, aby prišla presne.

Vybrala z kufra auta balík vo veľkosti škatule od topánok. Rukou napísaný odkaz na balíku bol rovnako záhadný ako pokyny na jeho odovzdanie.

Koniec ukážky