Date: 2013-10-31T23:00:00+00:00
Description: Vzrušujúci príbeh troch hlavných protagonistov sa začína v roku 1981. Hlavné postavy zažijú krátku, oslnivú kariéru počas komunizmu, ale po nežnej revolúcii sa ocitnú na dlažbe. Potom však odhodia všetky zábrany. Ich podnikateľské aktivity končia na hrane či za hranou zákona. Prežijú vydieranie mafiou, kupovanie poslancov, založia si televíziu, aby sa nakoniec stali jednou z najvplyvnejších finančných skupín na Slovensku, ktoré dostali pomenovanie finanční žraloci.
Publisher: Marenčin PT

Ľubo Olach

Žraloci

Neľutuj, čo si urobil včera,
lebo vtedy si to tak chcel.

POĎAKOVANIE

Rád by som sa poďakoval všetkým, ktorí mi pri písaní tejto knižky pomohli, dali mi cenné rady, priateľsky ma povzbudili a pridali aj inšpiráciu. Sú to predovšetkým moja manželka Marika, syn Ľubomír, dcéra Zuzka, zať Jožko a brat Miloslav, ktorý je prvým kritikom mojich knižiek. Osobitnú vďaku vyjadrujem mojej mame, ktorá ma k literatúre priviedla.

Príbeh románu je vymyslený. Akákoľvek súvislosť s menami alebo udalosťami je náhodná a nezodpovedá realite.

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ľubo Olach, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Design © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Sylvia Sachs

372. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-243-7 (brož.)

ISBN 978-80-8114-244-4 (ePub)

PRVÁ ČASŤ

Rozlúčka so študentským životom

„Ani tak nebolo, ani tak nesmie byť, aby tí právnici nemali za čo piť,“ ozývalo sa vo vinárni uZbrojnoša už pár dní. No niet sa čomu čudovať. Vroku 1983 takmer všetci študenti piateho ročníka Právnickej fakulty Univerzity Komenského vBratislave úspešne zložili štátnice, atak zapíjanie študentského života nemalo konca. Vedeli, že teraz ich čaká tá ťažšia skúška. Uplatniť sa vpraxi azískať čo najlepšie miesto, ato podľa možnosti vBratislave. Karol Právny takéto starosti nemal. Čakalo ho miesto vcestovnej kancelárii Čedok auž sa tešil, ako bude cestovať po celom svete. Teraz si však skamarátmi vychutnával posledné bezstarostné dni.

Na veľkom dubovom stole tancovala Marta divoký čardáš, pričom primáš Farkaš ajeho cigáni veru sláky nešetrili. Bola hviezdou ročníka ani nie tak po študijnej stránke, ako vďaka svojmu exkluzívnemu vzhľadu aotcovým konexiám. Tiež už mala isté miesto vPetrimexe na zahranično-obchodnom oddelení. Dostať ju do postele túžil vari každý jej kolega, ale ona si ksebe len tak niekoho nepustila. Mala takmer stoosemdesiat centimetrov, štíhle dlhé nohy, ideálne miery, krásnu tvár svýraznými zelenými očami ačiernymi havraními vlasmi. Okrem toho, že tancovala vLúčnici apochodila sňou kus sveta, plynule hovorila anglicky afrancúzsky. No najatraktívnejšie na nej bolo to, že tatko, ktorý bol kariérny diplomat, jej kúpil družstevný jednoizbový byt na Štrkovci. Nie raz sa unej konali divoké žúry, ale zostať unej do rána sa podarilo len málokomu. Medzi tých šťastných patril aj Karol.

Aj keď bol od nej oniečo nižší, predsa ju zaujal. Bol šarmantný, vtipný, na muža primerane pekný aako blondiak smodrými očami nejednej babe zlomil srdce. Jehomierne väčší nos dával tušiť životnú energiu apredpoklad, že ho len tak niečo nezlomí. Istý čas spolu aj chodili. Nakoniec sa rozišli, pretože Marta bola stále kdesi preč aon zase bez baby dlho nevydržal. Napriek tomu zostali priatelia aobčas si spolu vyšli na dve deci vínka či kávičku.

Marta si po doznení posledného tónu pomaly zhrnula minisukňu do pôvodného stavu aza burácajúceho potlesku všetkých prítomných si sadla na svoje miesto vedľa priateľky Ivety. Milan Kalamár veľkopansky zakýval dvestovkou na primáša. Keď knemu prišiel, prilepil mu ju rozšafne na čelo. Jeho otec bol vedúcim veľkého mäsiarstva pod Manderlákom, atak peniaze unich nehrali rolu. Okrem toho zásoboval mäsom veľký okruh vplyvných ľudí, preto mal Milan všetko, na čo si spomenul. Ešte nerozmýšľal, čo bude robiť. Držal sa hesla, že robota nie je zajac, neutečie. Plánoval, že po promócii pôjde čundrovať po Juhoslávii apred nástupom do práce to poriadne roztočí. Bol trochu menšej postavy, jeho kostra nosila oniečo viac tuku, ako by sa patrilo anapriek mladému veku začal plešivieť. Jeho súmerná tvár vzbudzovala dôveru, takže vcelku to bol sympatický mladý muž, ktorý problémy vedel vždy nejako vyriešiť, akeď bolo najhoršie, zasiahla tatkova peňaženka.

Keď ich vrchný odruhej ráno konečne dostal zvinárne, zamierili do Kryštál baru. Boli hladní arobili si veľkú chuť na tunajšiu povestnú fazuľovú polievku. Od začiatku však boli odsúdení na neúspech. Dostať po polnoci vKryštále sedem voľných miest sa rovnalo zázraku. Aten sa nekonal. Preto ich Marta pozvala ksebe. Sradosťou privítali jej pozvanie atakmer sa rozbehli kstanovisku taxíkov, ktoré bolo na Kamennom námestí vedľa Prioru. Keď obrazne zjedli aj poslednú omrvinku, Marta vytiahla fľašku Stoličnej vodky azábava pokračovala. Bolo jasné, čo po dopití tejto pollitrovky bude nasledovať. Fľašková ruleta. Po miernych protestoch dievčat, boli štyri, hra začala. Asi odvadsať minút bol stav približne vyrovnaný. Chlapci mali na sebe slipy atričká, pričom dievčatá mali blúzky, podprsenky anohavičky. Najbližšia ruleta ukázala na Beatu, ktorá ako jediná zdievčat mala na sebe už len podprsenku anohavičky. Všetci sa zaradovali ačakali, čo urobí.

„Ja už nehrám,“ zahlásila achcela sa zkoberca, na ktorom všetci sedeli, zdvihnúť.

„Čo blázniš,“ dobromyseľne ju hrešil Karol. „Hádam nepokazíš hru. Baby,“ obrátil sa na ne, „pravda sa vyzlečiete, keď na vás ukáže fľaška.“

„Bea, nerob formu,“ prihovorila sa jej kamarátka Oľga sediaca vedľa nej. „Chlapcov trochu porajcujeme apôjdeme domov. Daj si dole tú ozdobu, však prsia máš pekné, alebo si chceš radšej dať dole nohavičky? Keď príde rad na mňa, tak ja sa vyzlečiem.“

Pod nátlakom partie si nakoniec vyzliekla aj nohavičky, lebo vnasledujúcom kole fľaška zase ukázala na ňu. Zostala holá. Chlapci si ju súľubou obzerali, ale ruleta sa krútila ďalej. Postupne, až na Karola aMartu, zostali holí. Nakoniec aj oni skončili vEvinom aAdamovom rúchu. Bolo už čosi po piatej hodine ráno anajmä mládenci boli riadne chytení.

„Dámy, končíme,“ zahlásila veliteľsky Marta. „Chlapci, ako vidíte, sú už úplne vedľa, takže znich by sme veľa potešenia nemali. Poobliekajte sa akaždý pôjde svojou stranou. Pravdupovediac, dala by som si povedať, ale čo už...“

Zbytu postupne odchádzali po dvojiciach, ako trochu závistlivo pozorovala. Išli na internát, kde úspešne dovŕšili, na čo sa celý večer chystali. Marta zostala sama. Bola náročná na partnerov, atak jej osudom bola často samota. Keby chcela, mohla mať na každý prst desať chalanov, ale podliezť pod svoju pomyselnú latku nechcela.

Bakchanálie skončili. Bolo po promóciách. Pre bývalých študentov začal skutočný život. Ten menej príťažlivý. Ozodpovednosti, šťastí, kariére, závisti, peniazoch...

* * *

Marta nastúpila do svojho prvého zamestnania až prvého augusta. Do práce prišla pekne opálená, nahodená ako modelka, vminisukni avo vypasovanom tričku. Bolo vyše tridsať stupňov, atak si povedala, že trochu preverí svojich nových kolegov. Bola zvedavá, či to chlapská časť osadenstva prijme suznaním ači ženy hneď vprvý deň svojho nástupu podráždi. Na ich mienke jej nezáležalo. Bola zvyknutá na to, že čokoľvek mala na sebe, vždy bola terčom ich ohovárania. Pravda, iné to bolo vškole, kde to na jej štúdium nemalo žiaden vplyv ainé to je vpráci, najmä, keď jej šéfkou bola postaršia, približne štyridsaťosemročná žena. Doktorka Preležaná už bola vprechode, atak často mávala návaly, čo sa unej prejavovalo zvýšenou nervozitou. Tú si potom často odniesli jej podriadení. Keď sa jej Marta prišla predstaviť, zastihla ju práve vtakomto stave.

„Moja milá,“ spustila na ňu sironickým úsmevom, „ty si ešte stále predstavuješ, že si na Korze amáš po skúškach? Tu sa musíš obliekať decentne. Budeš pracovať na zahranično-obchodnom oddelení, kde sa vyžaduje serióznosť po každej stránke. Knám na rokovania chodia význační obchodní partneri, tak nech si onás niečo nemyslia,“ dodala jedovato.

* * *

Milan dva dni po promócii nasadol aj snovou frajerkou do tuzexového Volva avydal sa brázdiť vody Juhoslávie. Keď sa konečne ocitol na jej území, šťastlivo si vydýchol. Predsa len, aj keď na colnici bolo všetko dohovorené, človek nikdy nevie, kedy všemocná Štátna bezpečnosť zakročí. Mať pri sebe nenahlásených desaťtisíc mariek, to sa vtedy rovnalo ťažkému kriminálnemu činu. Teraz už bol kráľ aj na miestne pomery. Priateľke, samozrejme, openiazoch nepovedal nič, len ju ubezpečil, že hladovať nebudú. Ich prvá cesta po prekročení maďarsko-juhoslovanských hraníc viedla do slovinskej Portorože. Na prekvapenie Evy, tak sa jeho milenka volala, neubytovali sa niekde vsúkromí, ale vnajlepšom štvorhviezdičkovom hoteli Mistral.

„Milan, veľmi sa mi tu páči,“ sobavou ho oslovila, „ale nie je to pre nás pridrahé?“

„Neboj sa nič. Keď si so mnou, openiaze sa nestaraj. Len rob, čo ti poviem, aužijeme si to tu ako králi. Ateraz ti prikazujem,“ súsmevom dodal, „aby si sa vyzliekla, lebo je čas sa mi odvďačiť. Áno, ideme sa milovať. Predpokladám, že nie si proti, veď už si dva dni bez sexu.“

„Milan, nie som naučená len tak na rozkaz si ľahnúť do postele. Trošku romantiky anehy by som privítala. Nakoniec spolu chodíme len čosi vyše mesiaca amilovali sme sa spolu tuším len trikrát, lebo si bol stále namazaný.“

„Prosím ťa, čo chceš od mäsiarskeho chlapca. Býka musíš držať za rohy, lebo za chvost ho neudržíš. Tak sa už upokoj apoď ku mne. Nech začneme náš výlet tak, ako sa patrí. Sdobrým šampanským asexom. “

Milan sEvou prázdninovali vJuhoslávii tri týždne. Viac nemohli. Cestovná doložka platila len na tento čas. On sa však stihol za túto dobu zoznámiť smnožstvom ľudí, vypiť si snimi, vymeniť adresy stým, že keď orok opäť príde knim, nech sa ohlási aoni sa oneho postarajú po všetkých stránkach. Odvtedy chodil do Juhoslávie každý rok, naučil sa chorvátsky acítil sa vtejto krajine ako doma.

* * *

Karol nastúpil do Čedoku pätnásteho júla. Sezóna bola vplnom prúde, atak potrebovali každého človeka. No on okrem ruštiny, angličtiny afrancúzštiny nevedel opráci vcestovnej kancelárii nič. Chcel len cestovať po svete amať sa dobre. Po krátkom privítaní ho posadili za malý stôl apovedali mu, aby sa pozeral apočúval, čo kolegovia robia ahovoria. Neskoršie, keď bude viac času, sa mu budú venovať. Vtom do kancelárie skrikom vtrhla staršia moletnejšia žena arozčúlene sa začala sťažovať.

„Podľa prospektu sme mali bývať blízko pláže, ale knej bolo vari viac ako sto metrov. Viete si predstaviť vtých horúčavách teperiť knižky, vodu, nafukovačku ainé veci až kmoru? Kým som tam došla, bola som celá spotená amusela som aj dvadsať minút oddychovať.“

„Máte tu vašu zmluvu?“ spýtala sa vedúca pobočky. „Áno, tak ju dajte nášmu právnikovi, on to svami prediskutuje. Karol, ujmite sa tejto pani aporiadne sa na to pozrite.“

Keď to počul, oblial ho pot. Ako vo sne sa postavil aišiel ksvoje prvej stránke. Po preštudovaní zmluvy si všimol, že na jej poslednej strane sa najmenšími možnými písmenami uvádza, že fotka hotela je len ilustračná askutočná vzdialenosť hotela od pláže je približne stopäťdesiat metrov. Odľahlo mu. Keď jej to ukázal, začala sa ešte viac rozčuľovať, že okrádajú statočných pracujúcich aže ona to tak nenechá aviac snimi do sveta nepôjde. Na to zabuchla dvere zvonku avkancelárii mu všetci gratulovali, ako šikovne to vybavil.

Karol síce vČedoku mal robiť podnikového právnika, ale chcel aj ako delegát so zájazdmi cestovať. Preto si už pred ukončením školy urobil sprievodcovské skúšky ačakal, kedy sa dostane na svoju prvú služobnú cestu do zahraničia. Bolo to skôr, ako si myslel. Nečakane ochorela delegátka, ktorá mala ísť so zájazdom do Bulharska, atak na poslednú chvíľu, keďže otúto destináciu starší pracovníci cestovky nemali veľký záujem, vyslali jeho. Na prvú cestu na Západ si však musel počkať. Tam išli len spoľahliví súdruhovia so skúsenosťami, patričnými zásluhami aprotekciou.

Nástup

Karol po svojom skvelom úvode mal raketový štart. Otom, ako zvládol reklamáciu súdružky, ktorá bola postrachom cestovky, lebo každý rok si na niečo sťažovala alen tak sa nedala odbiť, sa dozvedel aj generálny riaditeľ Čedoku Ferdinand Čaprnka. Ten ju totiž nakoniec vždy musel prijať apočúvať jej vyhrážky, že ona to tak nenechá apôjde až na najvyššie miesta. Do uší sa mu dostala aj informácia oKarolovom diplomatickom riešení pri incidente spolicajtmi vRumunsku. Keďže práve vtom čase odišla jeho asistentka na materskú, rozhodol sa, že to skúsi sním.

Čaprnka už nebol aparátnik zo starej školy. Aj keď jeho názory nie vždy išli sdobou, dalo sa sním pri troške diplomacie vychádzať. Bol síce len rimavskosobotský doktor, ako sa posmešne hovorilo absolventom Vysokej školy politickej ÚV KSČ, ktorí sa honosili titulom RSDr. Čiže bol doktorom sociálno-politických vied, ale mal prehľad, bol scestovaný arád sa zabával. Aj keď už mal päťdesiatku za sebou, niesol si pred sebou väčšie bruško, vlasov malpomenej aani výškou neimponoval, ženy ho stále priťahovali. Ako dobrý rozprávač ich vedel upútať, pričom sľub, že im vybaví nejaký zájazd do kapitalistickej cudziny, pôsobil zväčša ako narkotikum. Po jeho použití zvyčajne už nekládli odpor, atak sa mohol súdruh generálny tešiť na ďalší vrúbok na pažbe. Nesúviselo to celkom smorálkou, oktorej rád hovoril na straníckych schôdzach, ale čo už. Život je predsa len trochu iný ako vknižkách. Vtomto smere si obidvaja padli do nôty, lebo Karol sa tiež vedel dobre utrhnúť aso ženami to vedel tiež.

„Karol,“ oznamovala mu sekretárka, „volá ťa súdruh generálny. Nemá práve najlepšiu náladu, tak si daj bacha.“

„Volali ste ma, súdruh generálny?“

„Keby som ťa nevolal, tak asi neprídeš. Sadni si azapíš si, že dvadsiateho októbra opätnástej hodine prídu knám na pracovnú návštevu súdruhovia zústredného výboru strany. Treba pripraviť príslušné podklady, oktorých sme hovorili na poslednej porade avečer zaisti posedenie vChorvátskom Grobe. Samozrejme, husacina adobré vínko či burčiak nesmú chýbať. Nebolo by od veci zobrať do Grobu vari tri súdružky, nech je aj trochu veselo. To nechám na teba, ale musia to byť také, na ktoré sa dá spoľahnúť, vedia sa zabávať ahneď sa neurazia, keď ich niekto trochu potľapká po zadku. Spolieham na teba. Tak ma nesklam. Za chvíľu budú vianočné odmeny, tak mysli na to.“

ZÚV prišli štyria súdruhovia na čele sideologickým tajomníkom Jurajom Gamaškom. Bol to starý dogmatik, ktorý by bol najradšej, keby sa vrátili päťdesiate roky abez vedomia strany by sa ani lístok nepohol.

„Súdruh generálny,“ začal hneď zostra, len čo sa posadil za stôl. „V poslednom čase ti nejako veľa turistov zostáva na Západe. Ako to riadiš? Máš dostatočne preverených sprievodcov? Tí musia ideologicky pracovať aj počas zájazdu. Uvažujem otom, že by sme znížili počet turnusov do kapitalistických štátov. Ľudia tam zbytočne vidia iba to pozlátko, ale čo sa za tým skrýva, to hneď neodhalia. Súdruh generálny, aký máš na to názor?“

Doboha, zahrešil vduchu, čo mu mám na to povedať. Nechápe, že sa nemôžeme celkom uzavrieť, aokrem toho väčšina ľudí, ktorí dostanú devizák avycestovaciu doložku, je dôkladne preverených. Že ujdú aj takí, stým sa nedá nič robiť.

„Vieš, súdruh tajomník,“ začal opatrne, „my sme medzi dvomi mlynskými kameňmi. Na jednej strane nás zospodu tlačia na zvýšenie počtu vycestovaní na Západ, na druhej strane sme obmedzovaní nízkym prídelom valút, pretože požiadavky na trávenie dovoleniek vkapitalistických štátoch sa neustále zvyšujú. Osvedčené pracovné kolektívy, brigády socialistickej práce, sa chcú pozrieť aj za hranice všedných nocí avidieť, ako to tam chodí. Doma tak môžu lepšie argumentovať apoukazovať na nedostatky kapitalizmu. Áno, stávajú sa prípady, že niekto zostane vonku, ale mnohí sa splačom vrátia domov, ato máme potom vrukách silné tromfy!“

„Súdruh, nehraj tu na mňa divadlo. Povedz mi aspoň jeden príklad, keď sa niekto vrátil zo Západu dobrovoľne domov. Ak mi vieš takýto príbeh povedať, skončíme srečami amôžeme ísť hneď na sľúbenú husacinu.“

„Stalo sa to nedávno,“ začal svoje rozprávanie Čaprnka. „Syn predsedu strany zJRD Maličkovo Juraj sa so zájazdom domov nevrátil. Zostal vo Francúzsku. Súdruh Kaločkaj dlho nerozmýšľal. Zobral si sedem dní dovolenky avybral sa za ním. Keď vParíži na stanici syn zbadal otca, splačom sa knemu vrhol aso strachom sa ho opýtal, či sa môže vrátiť domov. Takpovediac ho opil rožkom jeden emigrant zo šesťdesiateho ôsmeho, ktorý cielene vystáva pri atraktívnych miestach ako Víťazný oblúk, Eiffelovka anašim naivným turistom sľubuje hory-doly. Potom, keď zostanú aprídu za ním, aby im pomohol, tak ich núti do rozličnej protištátnej činnosti stým, že tu sa musí každý starať sám oseba akeď niečo chce, musí za to zaplatiť. Tak to bolo aj smladým Kaločkajom. Ten jeho dobrodinec od neho požadoval, aby aj on prehováral ľudí, aby zostali vo Francúzsku, inak uneho spať nemôže. Za to mu sotva dal najesť stým, že keď sa mu nepáči, môže ísť, kam chce, lebo tu je sloboda.“

„Aha, vtlači som čosi čítal, ale myslel som si, že je to len propaganda. To si ma, súdruh generálny, potešil. Takto treba pracovať. Bolo by snáď dobré, keby si tento príbeh vytlačil vo forme letákov ana výstrahu dával účastníkom zájazdov do kapitalistickej cudziny. Porozmýšľaj otom apotom ma informuj, čo si podnikol. Teraz sa už môžeme ísť trochu zabaviť, lebo vidím, že tu nespíte na vavrínoch.“

Večera vChorvátskom Grobe sa vydarila. Vobjednanom salóniku ich už čakali tri mladé referentky, ktoré akože mali dohliadnuť na to, aby bolo všetko včas adobre pripravené. Husacina bola ako vždy výborná, atak obsluha nestačila nosiť nové krčahy burčiaku. Netrvalo dlho apo výdatnej večeri súdruh ideologický tajomník dievčatám navrhol, aby si čardáš, ktorý spustila cigánska kapela, zatancovali na stoloch. Táto požiadavka ich zaskočila. Neisto pozreli na šéfa apotom na seba. Aj keď neboli netýkavky, predsa len sa hanbili vyskočiť na stoly, lebo si uvedomovali, že im budú dobre vidieť pod sukne. Keď však generálny riaditeľ vyzval Karola, aby im pomohol dostať sa na stoly, vedeli, že odmietnuť by nemali. Počuli už čosi opodobných zábavách, aaj to, že potom nasledovali vysoké prémie, alebo po nesplnení želania ivýpoveď zpráce pod nejakou vymyslenou zámienkou.

Karol vstal aLinde, ktorá sedela vedľaneho, podal ruku, aby jej pomohol vyjsť na stôl. Dosť neochotne,pomaly si stúpla na stoličku astadiaľ na stôl. Petra aLucia ju nasledovali. Na stole zostali nerozhodne stáť pozerajúc sa na súdruha tajomníka. Ten však už stál akričal na cigánov:

„Hrajte kankán! Dievčatá, sukne hore atancujte! No poďme, však máte pekné nohy!“

Na to začal do rytmu tlieskať. Hneď sa knemu pridali Čaprnka, Karol iostatní dvaja súdruhovia. Neostávalo im nič iné, len sa pustiť do tancovania. Medzitým kapela zrýchlila rytmus. Najprv rozpačito, ale potom čoraz odvážnejšie začali dvíhať sukne, až sa nakoniec divo roztancovali. Burčiak urobil svoje, hanblivosť ustúpila, však nakoniec už čosi preskákali, atak zábava vrcholila. Po skončení „predstavenia“ poskákali do pripravených chlapských náručí. Súdruh generálny spokojne mrkol na Karola aon vedel, že ako asistent sa osvedčil aj vtomto prípade. Jeho postavenie sa upevnilo azrazu sa knemu začali všetci úctivo správať. Darmo, chodiť sgenerálnym riaditeľom na žúry, to je známka najvyššej dôvery, ateda aj určitého nie malého vplyvu na neho.

* * *

„Servus, Karol,“ zdravil ho vtelefóne, „tu je Milan. Potrebujem sa stebou stretnúť. Čo hovoríš na to, že ojednej skočíme kotcovi na dobrý gulášik apotom do Krymu na pivko?“

„Som za. Dohodnuté.“

„Karol, môj šéf chce nejaký atraktívny zájazd, napríklad na Kubu či do Mexika. Svojho času som mu spomínal, že mám kamaráta, teda teba, ktorý robí asistenta ugenerálneho riaditeľa Čedoku, ateraz si na to spomenul. Na revanš kvám pošle nejakých novinárov avychvália vás do nebies. Čo hovoríš na takýto barter?“

„To nie je žiadny problém. Zariadim to. Veď si musíme navzájom pomáhať, inak vtejto spoločnosti slušne neprežijeme. Ačo keby sme my dvaja vybehli spolu na dovolenku, napríklad na Kubu? Je tam naozaj fajn ababy ti padajú samy do lona.“

„Už sa na ne teším. Povedz, kedy ti mám dať peniaze ačo všetko ktomu treba urobiť.“

„O to sa nestaraj. Vlete sa vyhlási, kedy sa budú predávať zájazdy. Potom uvidíš pred cestovkami fronty ľudí ako vspacákoch čakajú, kedy sa otvoria dvere kancelárií aoni si budú môcť kúpiť vysnívaný zájazd. Len medzi nami, ten prvý vrade vždy dostane zájazd, aký chce, ale na ostatných poväčšine neostane nič. Všetko sa dopredu rozdá pre papalášov avšelijakých známych. Keď sa niekto rozčuľuje, že sa mu neušiel zájazd, tak dostane odpoveď, že už sa vypredali aargumentuje sa tým prvým vrade, že či nevidel, že on svoj pobyt dostal. Možno vieš, možno nie, ale väčšinou vkaždom zájazde, ktorý ide mimo socialistického tábora, je minimálne jeden pracovník Štátnej bezpečnosti. Ten sleduje, kto sa ako chová, apotom svojim šéfom podáva správu. Ak si nedáš pozor aniečo nevhodné povieš alebo urobíš, zaznamená to, auž sa von nikdy nedostaneš. Takže keď pôjdeme niekde von, tak si daj bacha na jazyk.“

„To je teda sila, ale boh snimi. Mám zaujímavejšiu tému. Máš nejaké správy oMarte? Vieš, že sa mi vždy páčila, ale mäsiarov syn jej veľmi nevoňal. Ty si ju dostal arád by som ťa nasledoval.“

„Neviem onej nič bližšie, ale môžem to hneď napraviť. Daj mi päťdesiathaliernik azavolám jej ztamtoho telefónneho automatu do roboty.“

„Haló, Martuška? Áno, to som ja. Sedíme spolu sMilanom na pive, atak sme si na teba spomenuli. Čo robíš teraz? Nemôžeš vrámci obedňajšej prestávky dobehnúť do Krymu? Do bistra?“

„Chlapci, vy si to nejako ľahko predstavujete. Ja robím na zahranično-obchodnom oddelení aako hovorí moja šéfka, my sa musíme ukážkovo správať, aby tí vonku videli, že máme patričnú kultúru aúroveň. Preto si zoberiem nejaké spisy apôjdem akože na právne oddelenie, čiže za vami. Za dvadsať minút som tam, tak niečo objednajte, ale pivo nie!“

„Bože, tá na teba ešte stále letí,“ trochu závistlivo dodal Milan. „No čo už. Ja ju už asi nepretiahnem. Na druhej strane, mám teraz fajn frajerku, takže aspoň sa jej budem môcť pozerať rovno do očí.“

Štátna bezpečnosť zasahuje

„Kde si?“ namiesto pozdravu vyštekla na neho sekretárka. „Šéf ťa už dobrú polhodinu zháňa. Hneď ťa ohlásim.“

„Karol, máš nejakú dlhú obedňajšiu prestávku. Opol tretej budeme spolu spredsedom strany súdruhom Lacom Ondrejičkom apredsedom odborov súdruhom Karasom rozhodovať obudúcoročných delegátoch do valutových krajín ado socialistického tábora. Je to nevďačná úloha. Nech rozhodnem, ako najlepšie viem, vždy je niekto nespokojný apotom vypisuje anonymy kdekade.“

„Súdruh generálny, ja som bol na obede skolegom zo školy, ktorý robí právnika vTlačovom kombináte KSS Pravda. Jeho šéf má záujem onejaký atraktívny zájazd na Kubu či do Mexika alebo Spojených štátov. Na revanš by knám poslal novinárov, ktorí by nás vmédiách opísali vtých najkrajších farbách.“

„Karol, ty sa nezdáš, ale stále sa mi potvrdzuje, že keď som sa rozhodol pre teba, urobil som dobre. Žiaľ, voľná je už len Kuba. Mexiko aj USA sú už dávno obsadené. Aj náhradníkov je toľko, že tam už nikoho nemôžem dať. Dohodni tú Kubu aak sa to vydarí tak, ako hovoríš, tak ťa tam pošlem ako delegáta amôžeš si so sebou aj niekoho zobrať. Teraz sa ale vráťme knominovaniu vedúcich zájazdov, nech to máme zkrku.“

Keďže Karol všetko zariadil tak, ako povedal začiatkom apríla, spolu sMilanom sedeli vlietadle, ktoré štartovalo na Kubu. Na bratislavskom letisku sa niektorí účastníci zájazdu až podozrivo dlho adojímavo lúčili. Karol vedel, že ztakýchto turnusov väčšinou vždy niekto emigruje. Preto so záujmom sledoval práve týchto ľudí. Ak sa niekto zo zájazdu nevráti, bude musieť ako jeho vedúci napísať vyčerpávajúcu správu, kto sa ako správal, čo robil, čo hovoril, ako kopusteniu zájazdu prišlo...

Luxusný hotel Iberostar Tainos je veľmi vyhľadávaný zahraničnými turistami. Domorodci sa však doň prakticky nedostanú. Nachádza sa na známej piesočnatej pláži Varadero na severe Kuby. Obmývajú ju vlny Atlantického oceánu, ktoré sú veľmi nebezpečné najmä vtedy, keď je vo vlne veľa piesku, čo sa stáva pomerne často. Keď väčšia vlna hodí plavca odno, hrozí, ak spanikári, že vdýchne piesok do pľúc autopí sa. Mnohí ľudia toto nebezpečenstvo podcenili azaplatili za to životom. Čedok mal vhoteli každoročne rezervovaný určitý počet miest. Záujem ostrávenie dovolenky na tomto exkluzívnom mieste bol veľký. Preto dostať sa na tento zájazd si vyžadovalo nielen slušný príjem, pretože aj napriek štátnej dotácii stál dvanásťtisíc korún, ale aj protekciu. Matúš Škvarenina ju mal. Ako vedúci autoservisu mal známych všade aaj peňazí mal dosť. Veď zohnať náhradné súčiastky na havarované auto či jeho opravu, to nebolo len tak. Na to sa čakalo aj niekoľko týždňov. Samozrejme, keď pán vedúci dostal úplatok, tak sa veci pohli oveľa rýchlejšie, ako bolo zvykom. Sám sa síce na škodovke nevozil, vlastnil Ladu 1600, čo na vtedajšie pomery predstavovalo ten najväčší luxus, ale to sa mu málilo. Veril, že vAmerike, kde mal rodinu, by sa mu darilo oveľa lepšie apo cestách by sa preháňal na Chevrolete či Cadillacu. Preto sa rozhodol, že zČeskoslovenska emigruje. To bol hlavný dôvod jeho rozhodnutia kúpiť si zájazd na Kubu. Vtip bol vtom, že lietadlo kvôli tankovaniu malo medzipristátie vkanadskom Montreale, atam sa pri spiatočnom lete chystal vystúpiť apožiadať oazyl. Keďže však bol dosť lakomý rozhodol sa, že najprv si užije zaplatenú dovolenku na Kube aaž potom uskutoční svoj sen astane sa Američanom.

Let prebiehal bez ťažkostí. Počasie bolo dobré, šampanského avodky bolo dosť, atak vlietadle panovala povznesená nálada. Ani medzipristátie vKanade nezmenšilo počet členov zájazdu, atak si Karol zhlboka vydýchol. Zdá sa, pomyslel si, že všetko ide akosi bez problémov ato býva zradné.

Po vybavení pasových acolných formalít nasadli do autobusov aubytovali sa na tri noci vhlavnom meste Kuby Havane vhoteli Panorama. Osiedmej večer Karol zvolal informatívnu schôdzu, aby svojich ľudí oboznámil spomermi na tomto Ostrove slobody avaroval ich pred istými nebezpečenstvami. Zdôraznil, že napriek zvyšujúcej sa životnej úrovni ešte stále tu prekvitá skrytá prostitúcia atieto pracovníčky ulice sa neštítia aj kradnúť. Okrem toho, vodiť si dámske návštevy na izby je zakázané.

„Zajtra,“ pokračoval Karol ďalej, „nás čaká celodenná prehliadka Havany, to znamená, že sa prejdeme po pobrežnej triede Malecón, zastavíme sa na Námestí Revolúcie, na cintoríne Krištofa Kolumba, navštívime múzeum rumu sochutnávkou tohto nápoja námorníkov atováreň na výrobu cigár smožnosťou ich zakúpenia. Večer, kto chce, môže si kúpiť vstupenky do slávneho kabaretu Tropicana...“

Karol ešte dosť dlho hovoril, čo ich na Kube čaká ačo neminie, ale Škvarenina ho už nepočúval. Jeho prvotný záujem bol vypiť si dostatočné množstvo kubánskeho rumu, vyfajčiť zopár Haván aužiť si skrásnymi mulatkami. Pre svoje zámery si tipoval kolegov zo zájazdu, ktorí by mali podobné záujmy ako on asamozrejme by mali na to aj peniaze. Oslovím tamtoho mladíka, povedal si vduchu, ktorý nepočúvavedúceho výklady aznudene sa pozerá po okolí. Ešte niekto by sa do partie zišiel, aj keď je tu vraj polícia na každom kroku, ale jeden nikdy nevie. Snáď ten pumpár, čo sedel predo mnou vlietadle. Pohovorím si snimi apotom uvidím. Bohvie, čo ma čaká po vstupe na americkú pôdu akedy si zase schuti zakefujem.

Po celodennom naháňaní sa po krásach azaujímavostiach Havany si Škvarenina skamarátmi povedali, že sa idú osprchovať, dajú si vbare po rume apotom vybehnú do nočných ulíc užívať si.

Felicita mala sotva osemnásť rokov, ale ako to vjužných krajinách býva, bola znej už zrelá žena. Mala krásnu tvár, veľké pevné prsia, zadok jej ešte nestihol narásť do černošskej šírky amala pekné štíhle nohy. Cez deň pracovala vtovárni ako šička, ale cez noc si privyrábala aj so svojimi kamarátkami scudzincami. Aj napriek svojej mladosti mali kadejaké skúsenosti, atak ich pozvanie na drink od Mórica Humaja neprekvapilo. Rady ho prijali akeď sa dohodli na cene, išli aj sjeho kamarátmi na hotelové izby. Pravda, dostať sa dnu nebolo jednoduché. Na to číhali vrátnici arecepční, ktorí za to, že prižmúrili oči, žiadali slušné sprepitné. Hodinka rozkoše však mnohokrát nestála len nejakých tých x pesos. Dosť často sa stávalo, že milý chlapík prišiel ovšetky svoje peniaze akeď prišiel domov, po čase zistil, že mu akosi často kvapká zjeho mužskej pýchy či ho čosi veľmi svrbí.

Naša trojica veľa zKuby nevidela. Venovali sa svojim mužským záľubám apo dvoch týždňoch flámovania sa už tešili na to, ako si doma oddýchnu aporozprávajú kamarátom, čo všetko zažili. Len Škvarenina akosi strácal náladu. Keď konečne nasadli do lietadla, dal si poriadnu dávku rumu abol viditeľne nervózny. Štart lietadla sa oneskoril pre zlé počasie. To však pretrvávalo aj na pevnine, atak sa lietadlo muselo vrátiť na havanské letisko. To si však Matúš pre väčšie množstvo vypitého rumu nevšimol. Keď lietadlo zostalo stáť, nadýchol sa azakričal:

„Ja na tu vašu socialistickú vlasť kašlem. Zostávam vAmerike. Česť práci aSovietskemu zväzu pokoj. Nech žije Amerika!“

Vari všetci sa na neho začudovane pozreli aneveriacky krútili hlavami. Čo sa zbláznil, alebo je ešte na mol? Veď sme na Havanskom letisku ato nedopadne dobre. Vtú chvíľu sa zo zadných sedadiel zdvihli dvaja muži. Prikročili knemu, rýchlo mu na ruky dali putá avmene Československej socialistickej republiky ho zatkli za pokus onedovolené opustenie republiky. Po podrobnej prehliadke našli vjeho kufri množstvo zašitých dolárov amariek, nejaké zlaté dukáty aadresy stelefónnymi číslami. To bol jeho koniec. Domov sa vrátil vželiezkach. Súd mu vymeral dva roky nepodmienečne asamozrejme stratu zabaveného majetku.

* * *

„Súdruhovia, takto to ďalej nejde,“ rozčuľoval sa náčelník IV. správy major Jiří Pospíšil. „Vposlednom čase opustilo nelegálne republiku viac ľudí, ako je zvykom, ak to tak mám povedať. Preto musíme našu prácu zintenzívniť abyť pri odhaľovaní ilegálnych odchodov protisocialistických živlov arozličných dobrodruhov efektívnejší. Súdruh Husák jasne povedal, že hranice nie sú korzom, atoho sa musíme držať. Ako vám mohol ten vedúci servisu, ktorý omylom požiadal opolitický azyl vHavane, zísť zočí? Má blízku rodinu vUSA amy ho pustíme bez dôkladnej prehliadky do lietadla, ktoré má medzipristátie vKanade? Ešteže sme vlietadle mali svojich ľudí, ktorí ho hneď zadržali, takže udalosť zostala viac-menej mimo pozornosti zahraničných médií. To sa musí zmeniť! Súdruhovia, viac bdelosti aostražitosti, inak sa nám to tu rozsype!“

„Súdruh major, poručík Galko prišiel na váš rozkaz.“

„Sadnite si. Mám tu hlásenie, že doktor Ján Lopušný, tu máte jeho adresu, je podozrivý zprípravy na nelegálne opustenie republiky. Pozrite sa mu dobre na prsty, nech nemáme podobný škandál, ako som hovoril na porade. Odva týždne mi vtejto záležitosti podajte písomné hlásenie.“

Po odchode od náčelníka zvolal operatívnu poradu, kde rozdelil úlohy, pričomzdôraznil, že prípad sleduje sám šéf, takže žiaden prúser si nemôžu dovoliť.

Doktor Lopušný pracoval ako chirurg vo fakultnej nemocnici na Kramároch. Mal čosi vyše štyridsať rokov, zlaté ruky amladú ženu. Deti ešte nemali, atak pravidelne chodili na zahraničné dovolenky. Aj keď nebol primár, ojeho kvalitách sa všeobecne vedelo, atak núdzu oVIP pacientov nemal. Tomu samozrejme zodpovedala aj jeho životná úroveň, ktorá bola vysoko nad pomery. Našli sa závistlivci, ktorí len hľadali zámienku, ako ho znemožniť. Pri akejsi oslave, ktorých na oddelení nebolo málo, sa vpodnapitom stave pochválil, že má ponuku ísť robiť do Anglicka za iný peniaz, ako má tu. Na druhý deň po oslave dostala IV. správa majora Pospíšila anonymné udanie, vktorom pisateľ obvinil doktora zuž spomínaného trestného činu nedovoleného opustenia republiky.

Blížila sa sezóna letných dovoleniek, atak pracovníci Štátnej bezpečnosti mali plné ruky práce. Sledovali podozrivých ľudí, či sa nechystajú emigrovať, či niekto nepašuje ideologicky nevhodné samizdaty, literatúru, alebo naopak, či niečo nechce na Západ preniesť. Poručíkovi ľudia zistili, že doktor akosi podozrivo predáva cenné veci, ako album so vzácnymi známkami či obraz od známeho maliara. To však bolo všetko. Inak sa správal normálne. Ich odchod na dovolenku do Francúzska cez Čedok sa blížil. Manželka sa chovala naďalej prirodzene, atak stáli pred rozhodnutím, či im odsúhlasiť vydanie výjazdnej doložky. Nakoniec sa poručík Galko rozhodol pre osvedčený trik. Predvolal si oboch manželov na oddelenie, kde sa ich spýtal, či nevedia nič onehode, pri ktorej zahynuli dvaja ľudia. Oni vraj prechádzali autom okolo aon ako lekár zraneným neposkytol prvú pomoc. Keď sa vysvetlilo, že išlo oomyl, prepustili ich. Poručíkovi ľudia medzitým tajne vnikli do ich bytu. Podozrenie sa potvrdilo. Keď vstúpili dnu, hneď vedeli, koľká bije. Byt bol takmer prázdny. Všetko, čo malo cenu, bolo preč. To znamenalo len jediné. Vtáčkovia sa dlhodobo chystali vyletieť zo svojho hniezdočka.

„Súdruh náčelník,“ hlásil mu Galko, „doktor Lopušný sa zrejme chystá opustiť republiku, pretože rozpredal zariadenie bytu. Navrhujem nedať mu výjazdnú doložku alebo devízový prísľub anaďalej ho sledovať. Trošku ho vykúpeme vo vlastnej šťave apotom sa uvidí.“

„Výborne, súdruh poručík. Sledujete ich apriebežne mi podávajte správy. Môžete odísť, ale pozor, zdá sa, že je to prefíkaná dvojica, keď sme ich správanie doteraz nezachytili.“

* * *

„Drahá, mám výbornú správu,“ radostne oznámil svojej polovičke doktor Lopušný. „Dnes som konečne dostal za náš byt peniaze auž som ich aj vymenil ujedného vexláka, ktorého som operoval, za marky. Musíme ich nejako šikovne zašiť, aby ich colníci pri kontrole nenašli. Už viem aj kde. Kúpiš si parochňu takej farby, ako máš vlasy na pase adáš si ich pod ňu. To tie svine nenapadne.“

„Janko, ja sa bojím. Viem, že sa na to chystáme dlho, ale zrazu mám nejaký nepríjemný pocit.“

„Miláčik, už sa nedá nič robiť. Kocky sú hodené. Byt nám už nepatrí. Vnedeľu sa sem prídu nasťahovať noví majitelia, takže keby sme aj chceli zostať, nemali by sme kde bývať. No nestrachuj sa, vtom čase si už budeme užívať dovolenku vo Francúzsku apomaly sa chystať na cestu do Bristolu. Tam bude iný život.“

Doktor Lopušný sa premenil na soľný stĺp. Neveril vlastným ušiam. To snáď nemôže byť pravda, že devízový prísľub nedostane. Predsa riaditeľ, pod ktorého tieto veci patrili, bol jeho priateľ. Aj tohto roku mu bez problémov sľúbil, že sdevizákom si problémy robiť nemusí. Zrazu mu prišlo na rozum, že ho zvyčajne dostal dlho pred cestou ateraz, keď sa naň občas pýtal, vždy bolo čosi, prečo mu ho ešte nemohli dať. Konečne sa mu podarilo dať do pohybu nohy apomaly, pomaly odchádzal zbanky na ulicu. Tam opäť zostal stáť. Všetko je stratené, pomyslel si. Niekto ma udal. Mám síce peniaze, ale nemám byt azrejme si po mňa čoskoro prídu. To je koniec. Musím čosi urobiť, ale čo?! Čo! Áno, to je jediná možnosť. Musím ísť teraz naspäť do nemocnice atváriť sa, akoby nič. Určite ma sledujú. Potom večer nejako vykĺzneme zdomu apôjdeme do hotela, kde prespíme. Ráno pôjdeme na Vajnorské letisko anáčelníkovi poviem, že som si ako obyčajne prišiel zalietať aže manželku som zobral na vyhliadkový let, keďže so mnou ešte neletela. Či ho obmäkčím, aby to dovolil, neviem, ale je to jediná možnosť, ako by sme sa zrepubliky mohli dostať. Ak to nevyjde, budem mať na krku ďalší paragraf navyše. Risknem to. Nechcem tu zhniť arobiť väzenského lekára kdesi vLeopoldove či vPlzni na Borech.

„Vierka,“ oslovil ju čo najláskavejšie, „sadni si, musím ti niečo veľmi dôležité povedať.“ Pozrela na neho svojimi veľkými zelenými očami, vktorých sa zračil strach. „Nedostali sme devizák, to znamená, že niekto nás udal, ateda môžeme čakať, že pre nás prídu eštebáci. Nie, nie je ešte všetko stratené. Je tu jedna riskantná možnosť, aak budeš súhlasiť, skúsime im zajtra uletieť.“

„Uletieť?! Ako si to predstavuješ,“ spýtala sa zarazene po dlhej chvíli, keď sa ako-tak spamätala.

„Dobre ma počúvaj. Teraz si prefarbi vlasy na čierno, potom si niečo jednoduché oblečieš anenápadne sa pokúsiš odísť von. Ak zistíš, že ťa nikto nesleduje, nasadneš na električku azavezieš sa ňou na konečnú do Rače. Tam pôjdeš do krčmy kTrom zajacom, kde ma počkáš. Ja sa pokúsim cez zadný vchod tiež zmiznúť. Nalepím si bradu čo mám, keď robím Deda Mráza, ale samozrejme si ju podstrihnem atiež si ju zafarbím na čierno. Ak do troch hodín za tebou neprídem, tak ma chytili. Peniaze daj bratovi achoď normálne do roboty. Ja všetko zoberiem na seba aty tvrď, že si oničom nevedela aže som ťa postavil pred hotovú vec, keď som sa dozvedel, že nemôžeme vycestovať. Teraz pozbieraj všetku svoju odvahu apoďme sa pripraviť na dlhý výlet.“

„Keď prídeš kTrom zajacom, potom čo?“ spýtala sa so skepsou vhlase.

„Dúfam, že vrobotníckej ubytovni Chemko Strážske, ktorá je vRači, dostaneme nocľah aráno prvým autobusom sa vyberieme na neďaleké Vajnorské letisko. Odtiaľ vyletíme za slobodou. To je jediná možnosť, ako môžeme uniknúť base. Naše šance vidím tak dve ku ôsmim, ale musíme to skúsiť.“

Po odchode manželky išiel kchladničke azobral znej poslednú fľašku whisky, ktorú si nechával na rozlúčku sbytom. Pravda, predstavoval si to trochu inakšie. Teraz sa potreboval upokojiť. Pred svojou ženou sa tváril pokojne, ale vo vnútri to vňom vrelo. Niečo podobné, čo chystá, sa už dávno nikomu nepodarilo avtom videl šancu. Na letisku je už trochu voľnejší režim, ale itak je riziko, že sa im nepodarí odletieť veľké. Ak dostal veliteľ letiska hlášku od ŠtB, tak ich prídu na letisku rovno zatknúť. Po druhom poriadnom pohári sa ako-tak upokojil aišiel si upraviť dedomrázovskú bradu. Hm, pomyslel si, človek naozaj nevie, čo všetko sa mu môže vživote zísť. Po hodinke príprav si prilepil bradu, čiapku si nasadil hlboko do čela, golier saka si vyhrnul hore anakoniec predným vchodom ľahostajne vyšiel von. Rozhodol sa pre hlavný vchod preto, lebo dúfal, že takto bude nenápadnejší. Keď strážia aj zadný vchod, tak tam si dobre prezrú tých pár ľudí, ktorí pôjdu cezeň. Srdce mu búšilo ako šprintérovi pred cieľovou páskou, ale krok nezrýchlil. Konečne zahol za roh azamieril na zástavku električky číslo päť. Zdá sa, zvažoval vduchu, že nikto za mnou nie je. Uvidím, kto nastúpi dnu. Potom to bude jasnejšie. Ak Vierku medzitým nezatkli, tak tá ľahšia polovica plánu je za nami.

* * *

„Chlapci, kto stráži doktorov byt?“ spýtal sa poručík Galko.

„Práporčík Jahnátek,“ odpovedal podporučík Šedivý, ktorý mal na starosti tento prípad.

„To je ten mladý, čo sa tu ešte ani poriadne nezohrial?“

„Áno, ale vyzerá byť šikovný anakoniec nepredpokladám, že by sa tam mohlo niečo mimoriadne prihodiť. Ujsť nemajú ako. Cez čiaru sa neodhodlajú prejsť, veď stým nerátali alietať nevedia.“

„To je pravda. Nakoniec, nič na nich nemáme. Že si popredali veci zbytu achceli ísť na dovolenku do Francúzska, to je ich vec. To nie je trestné. Som zvedavý, ako to budú riešiť sbytom. Od soboty budú bezdomovci. Vpondelok si ich predvoláme atrošku na nich pritlačíme. Ale aj tak si myslím, že sme ich mali nechať apekne ich chytiť aj speniazmi pri colnej kontrole. Potom by už museli zaspievať. Hore mi to však neprešlo, takže namiesto finále ideme len do druhého polčasu. Doneste mi ešte Lopušného materiály, chcem si niečo overiť.“

Kurva, zahrešil vduchu. Podporučík Šedivý sa mýlil. On vie lietať. Čo je slepý, že si nevšimol, že sa venuje amatérskemu lietaniu aje členom zväzarmovského letiska vo Vajnoroch? Ešteže ten debil si neodpustil poznámku otom lietaní, inak by som si na to nespomenul.

„Služba, zavolajte mi ihneď podporučíka Šedivého!“

„Volal si ma, súdruh poručík?“

„Ty si slepý, alebo si úplne osprostel? Neprečítal si si vjeho papieroch, že je amatérsky letec? Čo ak nám naozaj odletia, ako si sarkasticky poznamenal? Okamžite zavolaj na Vajnorské letisko apovedz im, že ak tam príde doktor Lopušný achcel by si zalietať, nech nás okamžite informujú anastúpiť do lietadla mu nedovolia! Je večer, teraz tam asi už nikto nie je, ale ráno to hneď zariaď amodli sa, aby nám neubzikol.“

Keď práporčík Jahnátek prišiel kpodporučíkovi Šedivému hlásiť priebeh nočnej služby oznámil mu, že od jeho nástupu do služby do ôsmej rána zbytu nikto neodišiel.

To je trochu čudné, pomyslel si. Veď Lopušný chodí do nemocnice na siedmu apokiaľ viem, dovolenku má vypísanú až od pondelka ajeho žena tiež.

„Súdruh práporčík, zavolaj hneď svojmu nástupcovi apovedz mu, nech pod nejakou zámienkou zazvoní uLopušných apresvedčí sa, či sú doma. Výsledok mi okamžite hlás!“

Ani po dlhom zvonení asilnom búchaní na dvere nikto neotváral. To znamená, hovoril si pre seba podporučík Šedivý, že sa oniečo pokúsili alebo pokúsia. Tí debili nevedia ustrážiť ani nejakého doktorka. Kurvafix, cítim vkostiach, že to bude prúser na mraky. No nech si ma neželajú. Ježiš, ja som zabudol zavolať na to Vajnorské letisko. Samozrejme, linka je obsadená. Čo stále volajú na meteorologickú stanicu? Že na letisku vypadáva už dva dni telefónna linka, to na IV. správe nevedeli. Nebola to sabotáž, tak ich to nezaujímalo, lenže malo. Pre Šedivého ľudí to bola smola, pre Lopušných nádej.

„Vierka, vstávaj,“ budil ju manžel, „je šesť amusíme vypadnúť srobošmi, inakšie si nás začnú všímať viac, ako je potrebné. Som presvedčený, že už zbadali, že nie sme doma arozbiehajú tú svoju strašlivú mašinériu. Ak do ôsmej nebudeme vo vzduchu, tak... No, nechcem na to ani pomyslieť. Máme teda kdispozícii najviac dve hodiny.“

Vrátnik, ktorý nastúpil na raňajšiu zmenu, si ich pomedzi odchádzajúcich stavebných robotníkov nevšimol anemal ani prečo. Žiadne hlásenie opodozrivých nocľažníkoch nemal, atak ešte podriemkaval, keď prišli za ním policajti apýtali sa, či nevidel manželov Lopušných.

„Myslím si, že takí tu neboli, ale môžem sa pozrieť do knihy, či nie sú tu zapísaní. Ale predstavte si. Sú tu ubytovaní, ato na izbe číslo šesťstodva, čo je na šiestom poschodí.“

Nestačil to ani dopovedať auž sa príslušníci Zboru národnej bezpečnosti zračianskej služobne hnali kvýťahom. Izba na ich smolu bola prázdna. Okamžite to hlásili veliteľovi aten majorovi Pospíšilovi. Ten sa dovtípil, že dvojica už mieri na Vajnorské letisko aoni sa tam nemôžu dovolať.

Športovo-branné ainé hry

* * *

* * *

Pád

Krach CK SEN

Generál Pospíšil

Lano zMoskvy

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

PRVÁ ČASŤ

Rozlúčka so študentským životom

Nástup

Štátna bezpečnosť zasahuje

Športovo-branné a iné hry

Pád

Krach CK SEN

Generál Pospíšil

Lano z Moskvy