Psie záchranárky 3
Úžasný pes

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Daphne Mapleová

Psie záchranárky 3 – Úžasný pes – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Vrhla som sa na svoj počítač a našla zmienené stránky. Domovská stránka bola nová, napísaná tučným písmom a ozdobená roztomilými kresbičkami psov. Nevidela som na tom nič zlé, ale iba do chvíle, kým som sa nezačítala do textu.

Ste presvedčení o tom, že sa môžete spoľahnúť na ľudí, ktorým zveríte svojho psa? Určite si túto otázku kladiete zakaždým, keď ho zavediete do nového prostredia a máte dôverovať tým, ktorí sa oňho starajú. Ak svojho psa zveríte do rúk mladým a neskúseným opatrovateľom, máte pádny dôvod na obavy. Preto Psí raj ponúka niečo, čo je v Roxbury Parku úplnou novinkou: kvalifikovaných profesionálov, ktorí sa zodpovedne postarajú o vášho maznáčika. Zaručujeme, že váš pes bude v bezpečí a bude šťastný. A navyše, vďaka našim webkamerám sa naňho môžete kedykoľvek pozrieť a presvedčiť sa, že sa mu dostáva tej najlepšej starostlivosti. Psí klub v Psom raji vám v tomto smere zaručí úplne pokojné myšlienky práve vďaka kvalifikovaným profesionálom. A o to nám predovšetkým ide!

Dvakrát som si to prečítala a žalúdok sa mi rozbúril. Toto už bol jasný útok na náš psí klub!

Venujem Erike.

1. kapitola

„Tak ahoj zajtra, Taylor,“ zavolala za mnou kamarátka Rachel, keď sme sa po vyučovaní všetci vyhrnuli na chodbu. Zamávala som jej, predrala sa okolitým davom k svojej šatníkovej skrinke a otvorila ju.

Svojím spôsobom som si ešte stále zvykala na novú školu v Roxbury Parku. Napokon, ako každý z našej triedy, pretože všetci sme tento rok začali siedmy ročník a boli sme najmladší v škole. Lenže pre mňa to bol navyše prvý rok v novom meste a nestačila som sa diviť sama sebe, ako rýchlo sa Roxbury Park stal mojím domovom. Ešte do prázdnin sme bývali v meste Greensboro v Severnej Karolíne. Keď nám otec oznámil, že sa odtiaľ presťahujeme do Illinois, pretože mu jeho bývalá spolužiačka z právnickej fakulty ponúkla prácu vo svojej firme, celé dni som preto plakala ako malé decko. Mala som skrátka pocit, že sa mi zrútil svet. Ale neuplynuli ani dva mesiace a zistila som, že život na novom mieste je rovnako fajn ako na tom starom, možno ešte lepší. Ukázalo sa, že Roxbury Park je pekné a príjemné mesto. Hneď som sa skamarátila s dvoma super babami a vďaka nim som sa stala aj hrdou spoluzakladateľkou psieho klubu v tunajšom psom útulku. Čo viac som si mohla priať?

„Super tričko,“ posmešne sa ozvalo za mnou. Ani som sa nemusela otočiť a hneď som vedela, že tá poznámka priletela od Brianny Chenovej. To tričko bolo úplne normálne – ružové.

Áno, toto bola jediná vec, ktorá kazila môj tunajší nový život: Brianna a jej večné zapáranie. Začalo sa to pred pár týždňami: raz išlo o štipľavú, akože vtipnú poznámku, inokedy ma pred ostatnými zhodila iným spôsobom. Stále som si myslela, že ju to prejde a nájde si inú obeť. Lenže práve naopak, všetko sa zhoršovalo.

Nadýchla som sa a otočila sa k nej. Brianna mala ázijských predkov. Nosila dlhé vlasy, jej pleť bola olivová a vždy chodila oblečená podľa poslednej módy. Dnes mala na sebe trojštvrťové rifle, lesklé čierne tričko a sandále z tenkých strieborných pásikov, v ktorých by sa mi po desiatich minútach urobili pľuzgiere.

„Hej, ty nová, dievčatá tam u vás ešte stále nosia ružové tričká?“ spýtala sa, akoby o nič nešlo. A dala si záležať, aby slová „ty nová“ vyslovila ako názov nejakej hnusnej kožnej choroby.

„No… áno,“ odpovedala som. Nikdy som nevedela, ako reagovať na jej útoky. Ako chcete obhajovať ružovú, keď vôbec nechápete, čo je na tej farbe zlé?

Brianna zdvihla obočie a pokrčila nos, čím asi chcela dať najavo, že už len z obyčajnej blízkosti môjho ružového trička dostane vyrážku. „Možno by si ho už mala prestať nosiť, keď bývaš tu,“ dodala a zastrčila si za ucho prameň hladkých vlasov. „Darovať ho napríklad nejakému drobcovi z prvej triedy.“

Opäť som nevedela, čo na to povedať, ale bolo to jedno, pretože Brianna sa otočila na podpätku a so spokojným úsmevom odišla.

Pozrela som sa na svoje tričko. Malo jasnú žuvačkovú farbu a snažila som sa nahovoriť si, že ho budem nosiť aj naďalej, že nedovolím, aby mi ho Brianna sprotivila. Ale v hĺbke duše som vedela, že sa tak práve stalo a že si ho už viackrát do školy nevezmem. Čo bolo hlúpe, pretože som ho fakt mala rada – dala mi ho moja sestra Jasmina s tým, že mi pekne ladí s pleťou a čiernymi vlasmi. Ale mám veľa ďalších tričiek a aj tak sa už blíži jeseň a chladné počasie.

„Už si hotová?“

Tentoraz som sa usmiala, lebo hlas za mojím chrbtom patril niekomu inému. „Jasné,“ odpovedala som, zavrela skrinku a hodila si batoh na chrbát. Uvidela som veselú tvár svojej najlepšej kamarátky Saše. Stála za mnou, z hnedého vrkoča sa jej uvoľnilo niekoľko neposlušných prameňov a netrpezlivo sa pohrávala s remienkom svojho batoha.

„Zastavíme sa po Kim,“ dodala. „Išla za pánom učiteľom Martinom kvôli tomu zajtrajšiemu testu, tak som jej povedala, že sa s ňou stretneme pri jej skrinke.“

„Deje sa niečo?“ vyzvedala som, keď sme vykročili tým smerom. Kim bola tretia z nášho trojlístka najlepších kamarátok a niekedy zápasila s učením. Patrila k najmilším ľuďom, akých som poznala. Pokiaľ šlo o psov, bola úplný génius, ale škola a učenie jej vždy zabrali veľa času a mávala obavy z písomiek. Rodičia a starší brat Matt sa jej snažili pomáhať, ale tým jej to skôr ešte viac komplikovali.

„Myslím, že sa ho chcela pre istotu opýtať, čo sa má naučiť,“ mienila Saša. Našľapovala zľahka a pôvabne; dalo by sa povedať, že chodí ako tanečnica.

„Dobrý nápad,“ pritakala som. Zabočili sme za roh a pri skrinke sme uvideli Kim, ako si ukladá do batoha kôpku učebníc.

„Naozaj budeš potrebovať všetky?“ žartom poznamenala Saša.

Kim sa usmiala, ale jej zelené oči zostali vážne. „Včera som si v škole zabudla biológiu, tak si dnes radšej vezmem všetko,“ vysvetlila, zapla batoh a div ju nezvalil, keď ho zdvihla. „No dobre, možno by som tu niečo mohla nechať,“ usúdila, zase rozopla zips na batohu a vrátila do skrinky dve knižky. „Meškáme?“

Pretože vyučovanie sa už skončilo, mohla som bez obáv vybrať svoj mobil. Pozrela som sa, koľko je hodín. „Je to v poriadku,“ upokojila som ju. „V útulku máme byť až o dvadsať minút.“

„To nám bohato postačí aj na vyzdvihnutie psov,“ dodala Saša a potom sme vyšli zo školy do slnečného dňa. Vzduch bol svieži a voňal padajúcim lístím a čerstvo pokosenou trávou.

„Tak ja zájdem po Humphreyho a Polárku, dobre?“ oznámila Kim.

Saša, ktorá mala na starosti denný rozvrh nášho psieho klubu, zoznam našich stálych zákazníkov a vybavovala aj telefonáty od nových záujemcov, súhlasne prikývla. „Áno. Taylor vyzdvihne Gusa a ja privediem Coco a Labku.“ Keď vyslovila posledné meno, úplne žiarila od šťastia. Kto by jej to mohol zazlievať? Labka bol pôvodne jeden zo psíkov v útulku, kde sme so Sašou a Kim pracovali na dobrovoľnej ročnej brigáde, pretože každý zo siedmakov dostal v škole za úlohu nájsť si v meste nejakú užitočnú prácu a celý rok pomáhať. My tri sme si vybrali psí útulok. Mali sme veľmi rady všetky tamojšie psíky, ale Saša si obzvlášť obľúbila Labku, huňatého bieleho kavašona, ktorý bol takmer slepý – aj keď by ste to na ňom ani nezbadali, pretože sa vedel parádne hrať s frisbee a na kilometer ďaleko vyňuchal každú psiu maškrtu! Boli sme úplne bez seba od nadšenia, keď sa Sašina mamička, ktorá úzkostlivo dbala na poriadok a čistotu, dala nakoniec uprosiť a splnila Saši jej dlhoročný sen o vlastnom psíkovi. Vzali si Labku z útulku, ale psík tam, samozrejme, aj naďalej chodil do popoludňajšieho klubu, aby sa mohol vyblázniť so svojimi kamarátmi.

„Stretneme sa o päť minút,“ pripomenula nám Kim. To sme už boli na rohu Tržničnej ulice, kde sme sa vždy rozdelili a išli vyzdvihnúť svojich zverencov. Kim zamierila ďalej po Tržničnej, Saša odbočila do Hájika a ja na opačnú stranu po Gusa.

S tým úžasným nápadom založiť v útulku popoludňajší psí klub prišla Kim. A zakrátko nám napadlo ponúknuť majiteľom psíkov, ktorí pracujú až do večera, že ich miláčikov vyzdvihneme priamo u nich doma a odvedieme ich do klubu. Psí útulok bojoval s finančnými problémami a niektorí ľudia ako napríklad Kimini susedia manželia Croninovci zase riešili iný problém: bývali v práci až do večera a nedarilo sa im nájsť nikoho, kto by popoludní vzal na prechádzku ich roztomilého baseta Humphreyho. Kimin nápad založiť popoludňajšiu škôlku pre psov vyriešil oboje. Majitelia psov mohli svojich štvornohých miláčikov priviesť do klubu sami alebo sme za malý poplatok vyzdvihovali psíkov u nich doma my. V oboch prípadoch potom psy strávili v útulku dve hodiny radovánok a pohybu. Pohrali sa, útulok dostal potrebné peniaze a my tri sme si dvakrát týždenne mohli užívať krásne chvíle so psíkmi. Takže všetci iba získali!

Otočila som kľúčom v zámke, vošla do predsiene a hneď som počula Gusove ťapkajúce labky aj jeho radostné funenie.

„Ahoj, maznáčik,“ zvítala som sa s ním a pohladila ho po hebkej hlave. Gus bol čokoládovohnedý labrador a vyzeral ako pes, ktorý sa neustále usmieva. Pripla som mu k obojku vôdzku a vyrazili sme.

Išli sme ulicou a vánok sa pohrával s mojimi tenkými vrkôčikmi. Dala som si ich zapliesť minulý víkend a každý z nich bol na konci ozdobený strieborným alebo zlatým korálikom. Našťastie som nezvolila ružovú, vrkôčiky si totiž dávam zapliesť raz za pár mesiacov a dlho mi vydržia.

Gus nadšene poskakoval po mojom boku a očividne sa radoval, že je vonku. S vyzdvihnutými psíkmi sme sa predtým vždy schádzali v parku pre psov, kde sme im dopriali chvíľku na to, aby sa mohli prebehnúť a pohrať sa, kým prídu do útulku. Potom tam boli pokojnejšie. Hlavne keď sme ešte mávali Sierru, veľkého kríženca nemeckého ovčiaka, ktorá oplývala nadbytkom neskrotnej energie. Aj keď sme vyskúšali všetko možné, aby sme ju upokojili, nech sa môže hrať s ostatnými psami, nakoniec sme, bohužiaľ, zistili, že sa jednoducho do nášho klubu nehodí. Jej majitelia to pochopili a celá záležitosť nám veľmi pomohla v tom, aby sme sa poučili, ktoré psy dokážeme zvládnuť.

V klube došlo aj k ďalšiemu problému, keď sme prijali Clarabellu, rozmaznanú sučku pudlíka, ktorej panička si neželala, aby si jej pes čo i len trochu zašpinil krásne ostrihanú a upravenú srsť. K čomu, samozrejme, došlo, keď sa psi po daždivom dni hrali na dvore. Majiteľka Clarabelly z toho, pochopiteľne, nemala radosť… V tom čase sme začali aj s písaním nášho blogu. Uverejňovali sme, čo robia v klube naši psi, aby prípadní záujemcovia presne vedeli, kam prihlasujú svojich miláčikov. Texty písala Kim a ja som ich dopĺňala aktuálnymi fotkami. Fotografovanie je mojím veľkým koníčkom, Saša zasa miluje tanec a Kim je rodená zaklínačka psov.

Prešli sme Hlavnou ulicou, minuli sme reštauráciu, ktorá patrí Kiminým rodičom, cukráreň a obchodík umeleckých remesiel a Gus zrýchlil tempo. Blížili sme sa k útulku a on to vedel. Psi už boli na program v klube zvyknutí, takže sme sa nemuseli zastavovať v parku a išli sme s nimi rovno do útulku. Park sme využívali len vtedy, keď sme privádzali nejakého nováčika.

O chvíľku som už s Gusom vošla dovnútra a vdýchla vôňu čistej psej srsti a vosku na drevené podlahy. Gus skákal od radosti, keď som mu odopla vôdzku a pustila ho medzi jeho kamarátov. Kim s Humphreym a Polárkou už boli na mieste. Bol tam aj stredoškolák Tim, ktorý tu tiež dobrovoľne pracoval, a zakýval mi na pozdrav.

„Ahoj, ako sa máš?“ pozdravila som Caley, druhú stredoškoláčku, ktorá pomáhala v útulku. „Ahoj, ďakujem, dobre,“ odvetila a odhrnula si z tváre pramienok ryšavých vlasov. Vášnivo rada hrala divadlo a niekedy svoje úlohy nacvičovala na psoch. Tí podľa všetkého mali najradšej Shakespeara. Zamierila som do Alicinej kancelárie odložiť si školské veci, aby som sa mohla začať hrať so psami.

Alica viedla útulok a bola pokojnou a príjemnou šéfkou. Keď som vošla do kancelárie, všimla som si, že tam prebieha akási schôdzka, ale Alica sa na mňa usmiala a predstavila ma mladému páru, ktorý sedel na pohovke pred písacím stolom. Potom dodala: „Taylor, toto sú manželia Wongovci a chceli by si vziať nejakého psa z útulku.“

„Výborne!“ zaradovala som sa. „Ale budete mať ťažký výber, pretože všetci sú úžasní.“

Pani Wongová sa usmiala, až sa jej okolo očných kútikov utvorili vejáriky vrások. „Už sa nemôžeme dočkať, keď si ich pozrieme.“

Alica vstala a všimla som si, že má na sebe tričko s nápisom: Všetko, čo potrebuješ, je láska… a pes. „Taylor vás vezme von a ukáže vám ich,“ navrhla. Len čo to dopovedala, na jej stôl vyskočil Oskar, sivý kocúr s hebkou srsťou. Alica ho láskyplne pohladila po hlave.

„Ak chcete kocúra, ktorý si o sebe myslí, že je pes, tak Oskar je ten pravý,“ poznamenala som a Wongovci sa rozosmiali. Viedla som ich cez priestrannú hlavnú miestnosť, kde bola podlaha v tejto chvíli zahádzaná psími hračkami. Pozdĺž jednej steny stál rad pohodlných kotercov, kde psi v noci spali alebo sa tam uchýlili, keď chceli byť chvíľku sami. Na protiľahlej strane boli dvere do kúpeľne a komory s krmivom, tiež regály, na ktoré sa ukladali hračky a načaté vrecká so psím žrádlom. Vzadu bol oplotený dvor, kde sme sa hrávali so psami.

„Najskôr sa zoznámte s Boxerom a Lily,“ vyzvala som Wongovcov a doviedla ich k Timovi, ktorý sa s dvojicou psov hral s loptičkou.

Koniec ukážky