epub producer © 2019 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová
41. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2019
Cover & Illustrations © Michal Ivan, 2019

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-8201-029-2
mobi - ISBN: 978-80-8201-030-8
pdf - ISBN: 978-80-8201-028-5

bohatier4-predel-kone
Prvá časť

ZLATÝ TRÓN

KAPITOLA I.
PRÍPITOK ZO ZLATEJ LEBKY

„Pri všetkých šejtánoch, to je ale pekelný smrad!“ pokašliaval tarkan Mašid a dlaň v rukavici si tisol k tvári. „Poznáte ma, nemám rozmaznaný nos. Táboril som s vojskami i kočovnými kmeňmi, bol som u Oguzov aj Kypčakov, cválal som so Seldžukom odľahlými končinami západného Chórezmu, zažil som celé týždne bez vody, v špine, prachu a konskom i ľudskom pote, ale toto je aj na mňa priveľa.“

Hovoril to podriadeným arsijahom po svojom boku, ale začul ho aj v čele klusajúci Herod.

„Pozor na jazyk, tarkan,“ vrhol cez plece nevrlý pohľad. „Asi zabúdaš, kam sme prišli. Je to môj rod. Aj keď máš pravdu, smrdí to tu ako v jame, do ktorej chodia srať všetci démoni a pohanskí bohovia. No pred našimi hostiteľmi sa vyvaruj akýchkoľvek neúctivých slov.“

„Odpusť, mocný bej,“ sklonil Mašid hlavu.

„Zmier sa s tým, že telesná čistota skrátka nepatrí medzi ich obyčaje,“ obrátil Herod pohľad dopredu. „Nie je súčasťou ich viery ako u tých, čo sa modlia k Alahovi či hebrejskému Bohu. Rovnako divošské ti budú pripadať aj ich ďalšie zvyky, ale ak nechceš, aby sme skončili ako žrádlo pre vrany, radšej mlč.“

Herodova družina, tvorená dvoma tuctami najlepších arsijahov, napredovala svižným klusom, no predsa jej trvalo hodnú chvíľu, kým sa z okraja rozľahlého tábora dostala do jeho centrálnej časti. Ležovisko Pečenegov muselo mať z jedného konca na druhý najmenej poldruha versty. Kam až oko dohliadlo, planinu pokrývali stany a jurty, medzi nimi množstvo ohrád s dobytkom a koňmi. V nehybnom, dusivom ovzduší sa krútil dym z nespočetných ohnísk, alebo ochabnuto viseli vlasy zabitých nepriateľov na bunčukoch jednotlivých rodov.

Hostí sprevádzala skupina po zuby ozbrojených pečenežských jazdcov – pol tucta ich klusalo vpredu a uvoľňovalo cestu, ďalšia šestica za nimi zadržiavala zvedavé zástupy. Pečenegovia boli väčšinou nízki a štíhli, nosili oholené tváre a vlasy mali hnedé alebo popolavé. Mali povesť najchudobnejšieho národa široko-ďaleko, dokonca aj Oguzi vedľa nich pôsobili ako vyspelý, v hojnosti a zdraví žijúci kmeň. Odevy si zhotovovali z hrubého plátna, ovčích huní a nahrubo opracovaných koží. Deti, väčšinou nahé, vyziabnuté a špinavé, behali so svorkami zablšených psov. Kam sa len človek pozrel, videl rôzne choroby a telesné postihnutia, medzi ktorými boli škuľavé oči a zhnité zuby tým najmenej poľutovaniahodným úkazom.

Mašid sa snažil tváriť nezúčastnene a nedávať najavo znechutenie a opovrhnutie. Pri pohľade sa všetku tú špinu a úbohosť sa vôbec nečudoval, že sú Pečenegovia takí zúriví a s divokou vášňou útočia na vyspelejšie národy a snažia sa odšklbnúť si z ich bohatstva. Takisto chápal, prečo celé ich klany prichádzajú do Chazarskej ríše a nechávajú sa najímať ako žoldnieri – tí z nich, ktorí sa stali príslušníkmi pohraničných posádok, si oproti svojim súkmeňovcom žili ako králi.

Srdce tábora, v ktorom sídlil sám veľký chán, tvorili o čosi väčšie jurty a priestrannejšie stany z pestrofarebných látok. Tento „palácový komplex“ bol dokonca chránený hradbou. Pravdaže, nebol to žiadny kamenný múr, ba ani palisáda či zemný val. Opevnenie tvorili pospájané vozy s vysokými bočnicami a jednoliatymi drevenými kolesami. Vozová hradba Pečenegov bola povestná a osvedčila sa im vo viacerých veľkých bitkách. Kočovný kmeň, ktorému bohovia dali do vienka nenásytnú dychtivosť po koristných nájazdoch, časom musel prísť na to, ako sa chrániť pred odvetnými údermi napadnutých národov a zároveň si zachovať pohyblivosť. Preto Pečenegovia prevzali od starých Bulharov vozovú hradbu.

Pred bránou, ktorú tvorila medzera medzi vozmi, sa týčilo zo dvadsať kolov. Na tenších boli narazené iba hlavy, na silnejších celé telá. Väčšina už v nehybnom a teplom vzduchu neznesiteľne páchla hnilobou. Na vrany a krkavce, ktoré sa na ostatkoch hostili, tiež nebol pekný pohľad. Pravda, Mašida ako skúseného vojaka taký výjav nemohol vyviesť z miery – v živote už videl, ba aj spôsobil omnoho horšie ohavnosti. Skôr ho znervóznil odkaz, ktorý sa v tom dal prečítať. Na kole hneď pri bráne bol totiž nabodnutý muž, ktorého očividne popravili len pred chvíľkou – ešte totiž žil. Starostlivo zastrúhaný kôl mu cez konečník vnikol hlboko do útrob, no Pečenegovia boli majstrami krutosti a dali si záležať, aby nezasiahol žiadny životne dôležitý orgán. A tak muž doposiaľ príšerne chrčal, vytriešťal oči od neopísateľného utrpenia a občas kŕčovito zatriasol končatinami. Po kole stekala zmes krvi a výkalov.

Nebol to Pečeneg. Mal svetlé vlasy s ryšavým nádychom, zrejme šlo o jedného z Alanov, ktorí v hojnom počte sídlili aj v Sarkeli a v povodí Donu. Zdalo sa, že chán Pečenegov náročky nechal popraviť spojenca Chazarov práve teraz, keď sa dopočul o príchode hostí.

Na arsijahov to rozhodne zapôsobilo, hoci sa to pred svojimi sprievodcami či hliadkami na bráne snažili nedávať najavo. Dokonca aj Herod pevne zovrel pery. Doteraz sa len hanbil, pretože príbuzenstvo s touto všivavou čvargou ho pred vlastnými mužmi stavalo do pochybného svetla, ale teraz navyše pocítil aj vystrašené zachvenie. Bol to dobrý nápad, hľadať spojencov práve tu?

Arsijahovia vklusali do priestoru vnútri vozovej hradby a Mašid sa v duchu zaprisahával, že už nepovie ani slovo. Obavy z toho, že tu chytí svrab, rýchlo potlačil strach, že by mu Pečenegovia mohli poštekliť zadok špicatým kolom.

Herod si už ani nespomínal, kedy naposledy pred niekým pokľakol. Dokonca aj pred otcom, kaganom všetkých Chazarov, len úctivo skláňal hlavu – a niekedy ani to. Nečudo, že v ňom teraz pýcha hučala ako morský príboj a musel zviesť rýchly, ale o to urputnejší vnútorný boj, aby sa prinútil k prejavu pokory.

Pokora, pcha! Áno, veľký chán Kurja zjednotil päť z celkovo ôsmich hôrd Pečenegov a padali pred ním na kolená náčelníci tridsiatich zo štyridsiatich veľkých klanov, takže bol najväčším mužom svojho národa, aký sa kedy narodil. To však nemenilo nič na tom, že vládol iba smradľavým kočovným pastierom a lúpežníkom. Dokonca aj v honosnej chánovej jurte všetko razilo divošstvom.

Kurja sedel na zlatom tróne. Jeho základom však bolo obyčajné drevené kreslo, ku ktorému halabala popribíjali kúsky zlata najrozličnejšieho pôvodu. Jagavý plát z chazarského brnenia, aj s dierou od šípu, zlatý plech z brány akéhosi vydrancovaného paláca, alebo hŕstku gréckych zlatiek, pritlčených obyčajnými klincami. A tak to bolo s celým zariadením jurty. Všetok prepych tvorila len vojnová a lúpežná korisť. Dokazovala chánovu túžbu byť niekým viac než len náčelníkom divošskej hordy, ale zároveň svedčila o chýbajúcom zmysle pre striedmosť či nebodaj vkus.

A pred niekým takým musel Herod pokľaknúť!

Samotný chán bol kožovitý opálený päťdesiatnik s úplne vyholenou hlavou a dlhánskymi čiernymi fúzmi zakvačenými za uši. Jeho kostnatá postava vyzerala na prvý pohľad vetcho, ale keď po chvíli mračenia sa na kľačiacich hostí vstal, v jeho pohyboch sa nedala prehliadnuť sila a istá dravčia ladnosť. To šľachovité, vyziabnuté telo odrazu budilo dojem, že sa na ňom nepriateľské čepele a šípy musia lámať ako na bronzovej soche.

„Konečne sa stretávame, synovec,“ povedal drsným, chrapľavým hlasom.

Herod vzal oslovenie ako dovolenie konečne zdvihnúť zrak. „Je to pre mňa nevýslovná česť, chán nad chánmi. Vždy som túžil stretnúť sa s príslušníkmi rodu, z ktorého vzišla moja matka.“

„Naozaj?“ uškrnul sa Kurja. „Mne sa skôr zdá, že kým si sídlil v zlatom paláci za hradbami Chazaranu a spravoval najbohatšiu ríšu široko-ďaleko, na svojich príbuzných z donských stepí si si ani nespomenul. Prichádzaš až teraz, keď sa tvoje panstvo rozpadlo a ty potrebuješ útočisko a nových spojencov. Nemám pravdu?“

Herod prižmúril oči. „Máš. Do istej miery. Útočisko som už našiel.“

„V Sarkeli?“

„Presne tak.“

„To nie je žiadne útočisko,“ odfrkol si Kurja pohŕdavo. „Kým Sarkelu chránil chrbát mocný Chazaran, bol to hrozivo vztýčený štít ríše. Teraz je to len pevnosť so slabou posádkou, odrezaná uprostred pustatiny ovládanej nepriateľmi. Keď sa mi zachce, zmetiem ju z povrchu zemského. V posledných rokoch o tom uvažujem čoraz častejšie. Viem, že Chazari dali postaviť pevnosť práve proti môjmu ľudu. Len čo sme sa priblížili k Donu, zo Sarkelu rýchlo vyrazili jazdci a začali zabíjať moje predsunuté oddiely.“

„To sa už nezopakuje.“

„Viem, že nie. Veď preto ti vravím, že ťa hradby Sarkelu neochránia. Chazarské vojsko prestalo jestvovať, je tak?“

„Som si istý, že máš dobrých vyzvedačov a rýchlych poslov, veľký chán. Takže vieš, že Svjatoslav napojil Ityl i celé Chvaliské more krvou mojej armády. Musím ti však pripomenúť, že v tom boji tiekla aj krv Pečenegov.“

„Odrodilcov, ktorí sa za pár jarmakov dali do služieb Chazarom,“ odfrkol si chán. „A potom zradili ešte raz a pridali sa k svorke varjažských psov. Nevyroním nad ich prašivými životmi ani jedinú slzu. Ani teba by som neoplakával, keby ťa kyjevský meč rozpáral od krku až po gule.“

Herod priam cítil, ako sa mu vytráca krv z tváre. Nie zo strachu – to v ňom opäť zabublala pýcha a puklinami v zdanlivo pevnom povrchu sa pokúšala predrať na svetlo.

„Napriek tomu si privolil, že ma prijmeš a vypočuješ,“ precedil cez zuby.

Kurja mykol plecami. „Možno som iba zvedavý na dary, ktoré mi prinášaš. Ak ma neuspokoja, nechám ťa naraziť na kôl ako toho hlúpeho Alana. Videl si ho vonku pri bráne?“

„Nedal sa prehliadnuť.“

„Neustále pamätaj, že môžeš skončiť rovnako. Teraz mi ukáž dary. Podľa nich sa rozhodnem, či budem ochotný vypočuť si tvoje prosby.“

„Prosby?“ nevydržal to Herod a k zdeseniu svojich pobočníkov, ktorých s ním pustili do jurty, zdvihol jednu nohu a oprel ju chodidlom o zem, akoby sa chystal vstať. „Neprišiel som sa doprosovať. Prišiel som vyjednávať. Ako rovný s rovným!“

Jurtu razom naplnili zamračené tváre chánových družiníkov. Kurja sa najprv prekvapene odtiahol, akoby mu Herodov výbuch zasadil citeľný úder, no hneď sa prudko narovnal a jeho noha dupla do pódia pod trónom.

„Krv a kosti!“ zaklial. „Ako rovný s rovným? Ty a ja? Si len tieň muža, ktorým si bol ešte pred niekoľkými dňami. Pokiaľ viem, ušiel si z Chazaranu sotva s piatimi stovkami mužov. To je dnes celé tvoje kráľovstvo. Zopár utečencov a jedna stará pevnosť. Ja vládnem piatim hordám a tridsiatim rodom! Žiadny z mojich predchodcov nevládol takému počtu Pečenegov!“

Jeho zlosť sa však odrazila od Heroda ako od železného štítu. „Stále stoja slobodné chazarské mestá a ja som ich panovníkom. Stále som bej a nie potulný štvanec s osratými pätami, ktorý musí na kolenách skučať o milosť. Prinášam ti ponuku na spojenectvo a návrh, ako sa z Pečenegov môže stať naozaj veľký národ!“

„Pečenegovia sú veľký národ! Keby si bol pravým dedičom našej krvi a nie palácovým rozmaznancom so židovským menom, vedel by si to!“

„Neklam sám seba!“ vyštekol Herod a urobil to, čoho sa jeho pobočníci obávali najviac – rázne vstal. „Pečenegovia živoria uprostred nehostinnej stepi. Považoval som ťa za veľkého vládcu, ktorý im chce zabezpečiť lepšiu budúcnosť. Radím ti, aby si si moje návrhy vypočul veľmi pozorne.“

Chánovi osobní strážcovia, stojaci po obvode jurty, varovne zahučali a za rinčania tasených zbraní sa pohli k Herodovi a arsijahom. Stačilo, aby Kurja len nepatrne kývol hlavou, a rozsekali by hostí na márne kúsky. Lenže chán urobil rukou zamietavé gesto. Družiníci sa zastavili, no zbrane neschovali a z ich tmavých očí naďalej sálala smrteľná hrozba. Niekoľko lukov bolo pripravených skoliť Heroda, keby urobil čo i len jediný krok k trónu.

Kurja sa díval synovcovi do tváre. Výhražne vytreštené oči mu planuli, no mladého beja sila toho plameňa nezlomila. Zanovito, pevne, smelo chánov pohľad opätoval a ani na okamih neuhol zrakom. Hodnú chvíľu vládlo v jurte zlovestné ticho a dusný vzduch drnčal napätím.

Potom Kurja zúžil oči a plamene v nich náhle pohasli. Šľachovité telo sa uvoľnilo.

„Si naozaj synom svojej matky,“ povedal chán odmerane, no už nie nahnevane. „Krv cintľavého, mäkkého Jozefa nezriedila spupnú, odvážnu krv pečenežských chánov, ktorá kolovala aj v žilách mojej sestry. Keď tu takto stojíš a v očiach ti blčí divokosť božskej vlčice Ašiny, z ktorej sa narodil prvý Pečeneg, pozdávaš sa mi omnoho viac, ako keď si kľačal a predstieral pokoru a úctu. Dobre, dokázal si mi, že si pravý Pečeneg a že si hoden toho, aby som si ťa vypočul.“ S tými slovami Kurja zostúpil z podstavca s trónom, prikročil k Herodovi a naklonil sa celkom blízko. Jeho tlmený sykot počul azda len vedľa kľačiaci Mašid.

„Ale varujem ťa, bej, ak ma ešte raz oslovíš takto trúfalo a bezočivo, vlastnoručne ti vytrhnem jazyk a pred tvojimi očami ho surový zjem. A to bude len začiatok útrap, na konci ktorých tvoje telo, vyvrhnuté, naplnené kobylincami a potom opäť zašité, budú obhrýzať ryby na dne Donu, zatiaľ čo ja budem piť víno z tvojej lebky. Rozumieš?“

„Dokonale,“ prikývol Herod bez toho, aby sa mu zachvela jediná obrva.

„Výborne,“ tľapol ho Kurja po pleci ako starého priateľa. „Teraz mi konečne ukáž tie dary. Potom si spolu sadneme k ohnisku a napijeme sa.“

Ticho v jurte dlho rušil iba štrngot šperkov, ktoré Kurja vyťahoval z truhlice a vo svetle ohniska sa kochal ich mihotavým trbletom. S márne potláčaným vzrušením si prezrel aj arabský meč s drahokamami vykladanou záštitou, balík vzácneho purpurového hodvábu a zlatom vyšívaný kaftan. Veľký chán sa teraz nijako nelíšil od svojich nižšie postavených súkmeňovcov. Pokiaľ Pečenegovia na svojom území pristihli cudzincov – či už kupcov, vyslancov alebo prostých pútnikov –, bezohľadne si od nich vyžiadali „dary“. Ak ich nedostali, zaraz sa revanšovali nabrúsenou oceľou. Než sa Herod dostal až do chánovho tábora, musel byť štedrý k viacerým náčelníkom a veliteľom jazdných hliadok. Navyše, len čo prejavil ochotu obdarovať ich, každý z nich si hneď spomenul na svoje manželky, deti, bratov a celý rod. Bejovej družine sa veru zišla bohatá korisť z Chazaranu.

Herod za svoje dary očakával aspoň obstojné pohostenie, ale mal čo robiť, aby si neodpľúval. Kurja ho ponúkol pečenou baraninou, ktorá mu smrdela, a pitie tiež nestálo ani za zlomený medenák. Bej sa pri každom glgu musel premáhať, aby mu nevykrúcalo ústa zhnusením. Ani nie preto, že namiesto z pohára pil z pozlátenej lebky, ale kvôli nápoju samotnému. Kumys, silný kvas z kobylieho mlieka, bola tá najodpornejšia vec, akú kedy zobral do úst. Škrelo ho, že Kurja nenačal ten súdok so semenderským červeným, ktorý mu priniesli spolu s darmi.

„Tvoje dary sú naozaj štedré,“ ozval sa konečne pečenežský vodca, pokynul svojim mužom, aby odniesli truhlicu a od otrokyne si vzal inú pozlátenú lebku s kumysom. „Skoro to vyzerá, že si Chazaran vylúpil ty sám. Nechal si niečo aj tomu kyjevskému psovi?“

„Zostalo mu koristi vyše práva. Ale poznáš Varjagov – ani všetky poklady sveta neukoja ich chamtivosť. Chazaran nebude ich poslednou zastávkou. Potiahnu na juh, aby sa zmocnili Semenderu a Belendžeru, potom sa obrátia na západ a vyplienia kaukazské kráľovstvá. Padne im do rúk všetka korisť v Sarire a Alanii. A napokon prídu k Tamanu a do povodia Donu.“

„Myslíš, že Ingvarov syn má až také veľké oči?“ zamračil sa Kurja. Meno Svjatoslavovho otca vyslovil ako tú najodpornejšiu nadávku a Herod poznal príčinu – Ingvar kedysi bojoval s Pečenegmi vedenými Kurjovým otcom a zasadil im drvivú porážku.

„Nepodceňuj jeho túžbu po moci. Je ešte omnoho nenásytnejší a prefíkanejší ako jeho predkovia. Nielenže vyplieni všetko, čo mohla byť korisť Pečenegov, ale navyše udrie aj na vaše vlastné tábory. Okrem toho som si istý, že sa pokúsi dobyť Sarkel. Ak sa mu to podarí, Kyjev získa silnú predsunutú základňu uprostred vašich plání. Nemusím ti hovoriť, čo to pre vás bude znamenať.“

Kurja prižmúril oči. „Teraz ma zastrašuješ, aby si ma ľahšie získal pre svoje plány. Nezveličuj, Herod, na to ti neskočím.“

„Hovorím pravdu. Pád Chazaranu pre teba nie je dostatočným dôkazom Svjatoslavovej sily? Videl som jeho vojsko na vlastné oči. Toto nie je zvyčajná tlupa Varjagov, ktorá sa uspokojí s tým, že naplní korisťou zopár vozov a lodí a odtiahne domov chľastať medovinu a súložiť s južanskými otrokyňami. Toto je pravá dobyvačná armáda. Strašnejšia a krvilačnejšia, než majú Arabi, Gréci alebo Seldžukovi Turci. Skôr či neskôr príde k Donu. Ak zostaneš nečinne sedieť v jurte, jedného dňa tú koženú chlopňu tamto vo vchode odhrnie Svjatoslavova ruka. A to už bude neskoro, pretože v druhej ruke bude zvierať svoj oceľový meč.“

Kurja si odchlipol z lebky a zadíval sa do žeravej pahreby v ohnisku. Napokon pokýval hlavou.

„Dajme tomu, že tvoje slová nie sú len kuvikanie. Prišiel si s nejakým návrhom. Hovor.“

„Nie je to nič zložité. Musíme Kyjevčanov predbehnúť. Dostať sa ešte pred nimi k Donu a západochazarským mestám na Tamane. Inak ovládnu aj donskú obchodnú trasu, prieliv medzi Kerčom a Samkaršom a zmocnia sa koristi, ktorú by sme si mohli rozdeliť my dvaja.“

„My dvaja?“ uškrnul sa chán. „Hovoríš to, akoby sme naozaj boli rovnocenní spojenci. Lenže to nie je pravda, synovec. Ty velíš, ak do toho zarátam aj posádku Sarkelu, hm... tisícke mužov? Mne stačí vyjsť pred túto jurtu, zatrúbiť na rohu a okamžite mám k ruke tridsaťtisíc jazdcov. Ak vyšlem poslov, do najbližšieho splnu sa tu zhromaždí sedemdesiattisíc jazdcov. Prečo by som sa mal k tebe správať ako k seberovnému?“

„Pretože mám Sarkel. Chvastal si sa, že ho môžeš zmiesť z povrchu zemského, ale čisto medzi nami,“ Herod takmer dôverne stlmil hlas, „nemôžeš. A myslím, že si to uvedomuješ. Pevnosť je postavená tak, že mi stačí tisíc mužov, aby som ju ubránil pred všetkými tvojimi hordami. Pečenegovia sú lukmi a kopijami ozbrojení jazdci. Neporadia si s kamennými hradbami. Nemajú dobývacie stroje, nepoznajú taktiku obliehania.“

„Môžeme Sarkel obkľúčiť, odrezať od sveta a vyhladovať.“

„A kým tam budeš vyčkávať a zízať na hradby, z ktorých ti budem veselo mávať pečeným kuracím stehnom z bohatých potravinových zásob, zrazu ťa niekto potľapká po pleci, a keď sa obzrieš, bude tam stáť Svjatoslav a za ním celé jeho vojsko. Zabudni na Sarkel, veľký chán. Načo by bolo Pečenegom, synom stepného vetra, sídlo obohnané vysokými múrmi? Pevnosť si nechám ja. Pre teba mám inú ponuku. Ver mi, spojenectvo so mnou sa ti vyplatí. Tebe i všetkým Pečenegom.“

„Stále si ma o tom nepresvedčil. Potrebujem počuť pádny dôvod, prečo by som sa mal s tebou spriahnuť. A nekŕm ma žiadnymi falošnými sľubmi. Mňa neobalamutíš.“

„Mám byť úprimný? Dobre teda, hovorme otvorene. Kyjevčania sú obrovská hrozba, v tom sa isto zhodneme. A prečo sú takí silní? Jednoduchá odpoveď – Varjagovia výborne vládnu zbraňou, ale zároveň sú zdatní obchodníci. To vám Pečenegom chýba. Ste iba hrubá sila. Viete bojovať a lúpiť, ale obchodovať nie. Všetky národy a kmene sa vás boja, a keby si sa rozhodol ovládnuť povodie Donu, len by si tým zahatal tunajšiu kupeckú trasu. Nikto by tým nič nezískal. Don treba nechať Chazarom. Tí síce prišli o svoju silu, no obchodnícke schopnosti im zostali. Treba spojiť silu Pečenegov a podnikavosť Chazarov.“

Kurja zamyslene prikývol. „Hovor ďalej.“

„Chazaran bol dobytý, ale Chazari nie sú mŕtvy národ. V Sarkeli, v osadách pozdĺž Donu a v mestách na Tamane ich stále žije dosť na to, aby som z nich vytvoril novú ríšu. Stále som veľký bej a právoplatný následník dynastie Bulanovcov. Každé chazarské sídlo mi ochotne otvorí svoje brány. Najmä keď sľúbim, že zastavím Kyjevčanov. A to bude úloha pre pečenežskú silu a bojovnosť.“

„Dobre, už rozumiem, čo z toho budeš mať ty a tvoja nová Chazarská ríša,“ odfrkol si Kurja. „Lenže aké výhody z toho vyplynú pre môj ľud?“

„Dostanete silného obchodného spojenca. A toho budete potrebovať, aby ste mohli vyvážať a predávať bohatstvá prúdiace z nového chanátu Pečenegov na Kaukaze.“

Kurjove tmavé obočia vyliezli vysoko na čelo. „Chanát Pečenegov na Kaukaze?“

„Dobre si počul. Najprv si podrobíme povodie Donu a mestá na Tamane. Potom tvoje vojsko potiahne na juhovýchod a na kaukazských úpätiach zastaví Svjatoslavov postup. Zároveň tým ovládneš územia Kassogov, Alanov a Avarov. Doteraz si si nič také nemohol dovoliť, pretože kaukazským kmeňom kryl chrbát ich mocný chazarský spojenec. To už neplatí. Znovuzrodená Chazarská ríša pod mojou vládou tvoju inváziu na Kaukaz podporí, pretože jej to zabezpečí prísun bohatstva z tých končín.“

Chán zamyslene mlčal, a tak Herod pokračoval: „Pečenegovia konečne nájdu svoju domovinu. Vieš veľmi dobre, že toto tu je len krajina nikoho a ničoho. Step, ktorú odjakživa obývali vyvrheli, kmene štvané národmi sídliacimi v pohostinnejších končinách. Zjednotil si päť hôrd. A čo ďalej? Budeš s nimi čupieť pri Done, chrúmať trávu a dívať sa, ako sa tvoje nahé deti obhadzujú kobylincami? Je načase zabezpečiť im lepšiu budúcnosť.“

„Nenapadlo ti, že mám v pláne vyraziť na západ?“

„Napadlo. Lenže pamätaj, že Carihrad je príliš silný súper. Odrazí vás a zaženie späť. Ale kaukazské kmene si ľahko podrobíte. Ver mi, ten kraj je ako stvorený pre tvoj národ.“

„Neviem-neviem. Sú to hornaté končiny. Pre mužov narodených v sedlách sa nehodia.“

„Čoby nie? Alani, Kassogovia, Avari – všetci mali kočovných predkov. A predsa našli na Kaukaze pohostinný domov. Nevieš si ani predstaviť, aká je to nádherná a úrodná krajina, prekypujúca hojnosťou. S touto pustatinou sa vôbec nedá porovnať. Sú tam lesy bohaté na zver, ale aj rozľahlé zelené údolia vhodné na chov koní a dobytka. A najmä rieky plné zlata.“

„Zlata?“ zbystril Kurja pozornosť.

„Pravdaže. Všetko zlato v Chazarsku odjakživa pochádzalo z Kaukazu. Tie náleziská budú teraz patriť tebe. Nehovoriac o tom, že získaš kontrolu nad Darialskou bránou. Tým priesmykom vedie najdôležitejšia karavánová cesta v kaukazskej oblasti, spája Alaniu s Tifliským emirátom.“

„Ale obchodovať s kaukazským bohatstvom budeš ty.“ V Kurjovi aj naďalej hlodali pochybnosti.

„Už som ti to predsa vysvetlil. Tvoji súkmeňovci nemajú obchod v krvi, zatiaľ čo Chazari sa už rodia s kupeckými váhami v rukách. Aj židovská viera obchodu pomáha. Navyše, ak uvoľníte priestor okolo Donu, obchod sa tu rozprúdi nevídaným spôsobom. Pečenegovia získajú vlastné územie a navyše spojenca, ktorý dokáže kaukazské bohatstvá predať mocným národom na západe či juhu a náležite ich speňažiť. Zisk z toho budeme mať obaja. Nebudeš viac žiť v plstenej jurte, strýko, ale v kamennom paláci so zlatou strechou.“

„Stačí už len poraziť kyjevských psov,“ pripomenul Kurja. „Na túto drobnosť by sme nemali zabúdať.“

„Si predsa vodca piatich hôrd a dokážeš zhromaždiť sedemdesiattisíc jazdcov. Okrem toho,“ dodal Herod potmehúdsky, „ja viem, že so Svjatoslavom vlastne chceš bojovať. Túžiš pomstiť svojho syna, ktorý vlani padol v boji s Kyjevčanmi v ríši Bulharov.“

Kurja sa zamračil, prevrátil do seba zvyšok kumysu a mávol na otrokyňu, aby mu doliala. Herod ju odmietavým gestom odohnal od svojho pohára.

„Áno, Bajan padol vo vojne Suwaru s Bolgarom, ktorého sa zúčastnilo aj kyjevské vojsko,“ prisvedčil chán. „Dokonca mi očití svedkovia potvrdili, že hlavu môjho syna odsekol Svjatoslav osobne.“

„To som nevedel,“ klamal Herod. V skutočnosti to chcel vytiahnuť celkom nakoniec, aby Kurju definitívne nahuckal proti Svjatoslavovi.

„Prisahal som pri nebeských vládcoch, vlčici Ašine a posvätných veterných tátošoch, že za to jedného dňa zožeriem Kyjevčanov mozog a napijem sa krvi z jeho lebky.“

„Nič iného si nezaslúži. Dávam ti príležitosť naplniť svoju prísahu a zároveň pozdvihnúť svoj národ z chudoby. Daj na mňa – ešte za svojho života sa staneš najväčším a najslávnejším pečenežským chánom, aký kedy chodil po zemi.“

Kurja sa zhlboka nadýchol.

„Uznávam, synovec, tvoje návrhy ma zaujali. Teraz si ich však potrebujem dôkladne premyslieť.“

„Neváhal by som pridlho, veľký chán.“

„Počkaj do zajtrajšieho rána. Potom buď zadujem na rohu a zvolám svojich jazdcov na vojnovú výpravu, alebo ty prestaneš byť mojím hosťom a staneš sa zajatcom. A potom uvidíme, nakoľko si Chazari v Sarkeli a mestách na Tamane vážia posledného Bulanovca a aké výkupné sú ochotní zaňho zaplatiť.“

Herod len sklonil hlavu na znak toho, že je pripravený prijať akékoľvek rozhodnutie. V skutočnosti však preglgol naprázdno a mal čo robiť, aby pretisol slinu zovretým hrdlom.

Bol totiž presvedčený, že žiadny z preživších Chazarov by zaňho nezaplatil ani jediný zlomený jarmak.

KAPITOLA II.
DOČASNÉ ÚTOČISKO

Dávidovi dochádzali sily i trpezlivosť a občas musel stisnúť zuby, aby nezačal kliať. Bolo už dávno po súmraku, no Semira nástojila, aby pokračovali v ceste.

„Už je to určite blízko, tam za tými vŕškami,“ ukazovala zo sedla koňa, ktorého mladý chazarský princ viedol na uzde za sebou. „Vydrž ešte chvíľu, prosím. Ak si unavený, môžeme sa vymeniť.“

„Nie,“ odsekol a ďalej sa zanovito brodil blatom, pričom sa opieral o oštep a skláňal hlavu pred lejakom. V pastierskom tábore na brehu Tereku si kúpili dva bašlyky, špicaté čiapky s lícnicami takými dlhými, že sa dali omotať okolo krku, no aj tie už boli celkom nasiaknuté vodou. Aspoň že ich spevnené okraje nad čelom chránili oči pred dažďom.

Lialo, akoby trhlinami v nebesiach padal na zem hučiaci vodopád. Dávid viackrát navrhol, aby si našli úkryt a prečkali tú pohromu, ale Semira akoby ho nevnímala. Stále opakovala, že alanské územie majú na dosah a kúsok pred nimi je pohraničná pevnosť Džinarag. Stačí len prejsť dve či tri versty proti prúdu riečky, ktorá z juhu napájala Terek. Dávid prežrel svoje námietky. Chápal, že Semira sa teraz celou bytosťou upiera k návratu domov. Po všetkých tých hrôzach v Chazarane a Semenderi a niekoľkých dňoch namáhavého putovania hore povodím Tereku sa musela cítiť ako zatúlané dieťa pri návrate do matkinho náručia.

Jednoliatu temnotu kedy-tedy roztrhol blesk a oddelil nebo, na okamih zaliate fialkastým svetlom, od čierneho horského masívu na juhu. Dávid si v tých kratučkých záplavách nebeského svetla všímal, že kraj pred nimi je čoraz členitejší. Nížiny pri Tereku striedal kopcovitý kraj, ktorý sa postupne dvíhal k impozantnej hradbe Kaukazu na vzdialenom obzore. Dávidovi sa išlo čoraz horšie, hoci podľa Semiry napredovali po často využívanej a za priaznivejšieho počasia veľmi dobre schodnej kupeckej ceste. Keď tá „cesta“ začala stúpať na jeden z vŕškov nad rozbúrenou riečkou, uprostred svahu sa princ pošmykol na blate a ani oštep nezabránil jeho pádu do riedkej brečky. Nezdržal sa a hrubo zanadával, dokonca sa dopustil rúhania, keď spomenul pekelné mocnosti.

Semira svižko zoskočila z koňa, pribehla k nemu, vytiahla mu z prstov opraty a rukou strčenou pod pazuchu mu pomáhala vstať.

„Odpusť mi,“ hlesla previnilo. „Som tvrdohlavá, lebo si už predstavujem, ako nás privítajú moji rodní, usadia nás k rozkúrenému ohnisku, zababušia do suchých prikrývok a kožušín a napoja zohriatou medovinou.“

Dávid mal sto chutí odvrknúť, že už tomu neverí, a vyžalovať sa, ako mu každým dňom viac a viac chýba pohodlie chazaranského paláca, ale vzchopil sa.

„Prosím, zalezme do prvého úkrytu, na ktorý naďabíme, dobre?“

„Pravdaže.“

Vykročili. Princ mal čo robiť, aby nezaostával za nedočkavou dievčinou. Tak či tak ho o kúsok predbehla, takže to bola ona, kto na temene pahorka radostne zvolal:

„Sme tu! Rýchlo, Dávid, poď sa pozrieť!“

Dopotkýnal sa k nej. Chvíľu bezradne žmúril do temnoty a hustého lejaku, potom mu svetlo ďalšieho blesku ukázalo prostý dom so slamenou strechou a stenami z nahrubo otesaných, hlinou pozliepaných kameňov. Čupel na brehu riečky v plytkom úvale rovno pred nimi. Dávid nechápal, čím je dievčina taká nadšená, potom si však uvedomil, že toto je vôbec prvé alanské obydlie, na ktoré natrafili, prvý kúsok jej vytúženej domoviny.

„Džinarag už nebude ďaleko,“ vrátila sa Semira k predchádzajúcim predstavám. „Zrejme niekde medzi tými pahorkami na juhu, nanajvýš poldruha versty odtiaľto. Ak ešte chvíľu vydržíme...“

Zarazila sa, pretože v matnom svetle prebleskujúcom z mrakov zazrela Dávidovu strhanú tvár, v ktorej sa namiesto nadšenia črtala nevýslovná únava, ba priam znechutenie. Najprv ju to podráždilo, dobre že mu nevynadala do padaviek, ale potom si spomenula, že odkedy popoludní začalo pršať, princ obetavo kráčal po vlastných a ju nechal viezť sa v sedle. Uvedomila si, aké sebecké by bolo čokoľvek mu vyčítať.

„Prepáč. Už budem ticho. Prenocujeme v domci pri riečke a pevnosť pohľadáme zajtra. Azda sa Wasilla do rána vyzúri.“

Dávid len kývol hlavou a pohol sa. Nohy doslova vliekol za sebou.

„Myslíš, že nám otvoria?“ zapochyboval. „Nech už tam býva ktokoľvek...“

Vycerila naňho zuby. „Toto sú končiny ovládané rodom Achsartagovcov. Tu nikto neodmietne pomoc Jochananovej dcére!“

„Čudné,“ hlesla Semira. O čo viac sa pri prvom pohľade na alanský dom tešila, o to silnejšie znepokojenie z nej sálalo teraz, keď vošli dnu.

Dávid prikývol a podvihol olejový kahanec, ktorý zapálil pomocou kresadla z Mysyrchaninej torby. Už keď si vonku všimli, že z komína nestúpa dym a cez škáry v okeniciach neprebleskuje svetlo, domysleli si, že obydlie je prázdne. Dvere neboli nijako zabezpečené a dovnútra sa dostali bez akýchkoľvek ťažkostí. Teraz v blikavom svetle kahanca videli, že sa nemýlili a naozaj tu niet živej duše.

„Ohnisko je celkom studené,“ prehrabla Semira končekmi prstov čierny kruh v strede miestnosti. „Kam sa všetci podeli?“

„Na to jestvuje mnoho vysvetlení,“ snažil sa ju uchlácholiť, hoci aj jeho srdce sa trochu chvelo obavami. „Zrejme už aj sem doletela zvesť o páde Chazaranu a postupujúcich Kyjevčanoch. Prostí ľudia opúšťajú neopevnené osady a statky v pohraničí a sťahujú sa hlbšie do vnútrozemia, za hradby pevností. V predvečer vojny to nie je nič výnimočné.“

„Asi máš pravdu,“ prikývla Semira a vzpriamila sa. „Nevidím tu žiadnu krv ani stopy boja či drancovania. Z políc tamto na stene zmizli džbány. A tu,“ ukázala na reťaz s hákom rovno nad ohniskom, „predtým určite visel kotol. Keby to tu niekto prepadol a vyplienil, určite by so sebou nevláčil krčahy a kotol. Obyvatelia sa stihli pobaliť. Odišli z vlastnej vôle.“

„Verím tomu,“ zahundral Dávid a sklonil oštep. Dostal zbraň od kočovných pastierov pri Tereku spolu s bašlykmi a zásobami jedla a krmiva pre koňa – zaplatil za to všetko jedným zlatým gombíkom zo svojho kaftana.

Aj Semira vrátila šíp do tulca a oprela luk o hrubý stôl.

„Našťastie si neodniesli drevo; môžeme si zakúriť. Aj lôžko tu zostalo. Tie druhé dvere vzadu zrejme vedú do maštale. Videla som ju zvonka, akiste tam chovali ovce alebo kravu.“

„Ustajním koňa,“ prikývol Dávid a vrátil jej kresadlo. „Zatiaľ zapáľ oheň a priprav jedlo. Zásoby sa nám síce stenčili...“

„Zajtra si ich doplníme v pevnosti.“ Semira sa usmiala. „Ach, Dávid. Som doma. Vrátila som sa.“

Z hrude sa mu takmer vydral nešťastný vzdych, pretože ho premklo poznanie, že on už podobné slová nikdy nebude môcť vysloviť. Radšej sa rýchlo odvrátil a šiel po koňa, stojaceho vonku na daždi.

Drevo bolo ako-tak suché a čoskoro prestalo čmudiť. Veselo vyskakujúce plamene rýchlo zohriali vzduch v miestnosti. Semira na plochom kameni pri ohnisku, zrejme určenom na pečenie pšeničných placiek, rozbalila zvyšky jedla. Potom zobrala zopár polienok, rozmiestnila ich po podlahe a začala na ne ukladať šatstvo, z ktorého najprv dôkladne vyžmýkala dažďovú vodu. Medzitým cez odchýlené dvere do maštale počula, ako Dávid chumáčmi slamy utiera koňa. Na všetkej tej činnosti bolo čosi upokojujúce. Napätie z nej postupne opadlo a vystriedal ho zvláštny pocit. Predstavila si samu seba ako pani domu, ktorá chystá večeru manželovi, zatiaľ čo on opatruje koňa, na ktorom sa vrátil z lovu alebo z pastvín. Aké by to asi bolo, keby takto spolu žili a starali sa o prosté gazdovstvo? Obyčajní ľudia, ktorí žijú iba jeden pre druhého a neťaží ich osud súkmeňovcov či dokonca celých kniežatstiev.

Zvuky v maštali stíchli, ozvali sa kroky a svetlo olejového kahanca zablikalo vo dverách. Semira sa rýchlo vynorila z prekvapivo príjemných predstáv a v duchu sa za ne okríkla. Pripadala si ako malé dievčatko, ktoré sa s chlapcom od susedov hrá na manželov a zatiaľ čo on vonku loví hlinené figúrky zvierat, ona mu chystá pieskové koláče.

Princ sa na prahu zháčil a vypúlil na Alanku oči. Mala na sebe iba svoj bešmet do pol stehien – premočená tkanina sa jej priam hriešne lepila na telo a odhaľovala všetky krivky štíhleho tela. Semira pobadala, ako Dávida zalieva rumenec. Aj ona sa vnútri zachvela, ale k tomu, aby sa zahanbene začala zakrývať všetkým, čo bolo poruke, mala veru ďaleko.

„Nezízaj a aj ty zhoď tie mokré handry,“ nakázala mu s úsmevom. „Už len to nám chýba, aby niektorý z nás dostal horúčku.“

Spamätal sa a vkročil do komnaty.

„Tí ľudia, čo tu žili,“ súkal zo seba rozpačito, „po sebe náhodou nenechali staré šatstvo?“

„Nič som nenašla. Musíme to vydržať. Prisunieme si lôžko čo najbližšie k ohňu a zalezieme pod tú starú prikrývku. Azda nás trochu zahreje.“

Koniec ukážky