Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Do konca

Jozef Gregor Tajovský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2008Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Martina Jaroščáková, Peter Kašper, Katarína Bendíková, Miriama Mládková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0214-2

Pôvodná publikácia

Jozef Gregor Tajovský. Dielo 1. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1953. 377 s. Dr. Jozef Felix rediguje. Ivan Kupec, šéfredaktor. Dr. Jozef Felix, zodpovedný redaktor. Rudolf Totka, technický redaktor. Ivan Minárik korigoval.

Bibliografické poznámky

Rozprávky, Uhorská Skalica 1900, str. 112 — 132

Slovenské listy I. (1900) č. 3

Besednice, Ružomberok 1904, str. 41 — 67

Spisy (prvé vydanie) 1, str. 3 — 22

Spisy (druhé vydanie) 1, str. 3 — 21

Rozprávka „Do konca“ viaže sa na pomery, ktoré prežil Jozef Gregor-Tajovský v dome matkiných rodičov. Bol najstarší z deviatich detí. Starý otec bol baníkom a hutníkom, mal i kúsok poľa, bol človekom usilovným, čestným a veselým. Sám Jozef Gregor-Tajovský o rodnom Tajove v „Malom kultúrnom zemepise Slovenska“ (stolice: Oravská, Liptovská a Zvolenská) hovorí: „Na okolí niekdy bane, v dedine huty. Pod ,Sopkovou‘ — auripigment, ,Na farbách‘ — realgár, v ,Studenom‘ kýz, v Ortutách — rtuť.“ Postava starého otca zobrazená je aj v prózach „Slovenská vytrvanlivosť“, „Prvé hodinky“, „Žliebky“.

Rozprávka „Do konca“ bola literárnou kritikou hneď po vyjdení prijatá kladne. Jozef Škultéty v Slovenských pohľadoch (1901, str. 95) mal nesprávne výčitky proti rozprávkam „Čo ho zabilo?“ a „Mátoha“. Ale rozprávku „Do konca“ hodnotil takto: „Ale dobrá práca je Do konca: milý obraz starého, v práci neúnavného človeka, obraz bystrým okom zachytený zo slovenskej dediny. Vadí mu miesty len prílišná ellipsovitosť reči.“ Čo Škultéty rozumie pod „ellipsovitosťou reči“, dozvedáme sa z miesta recenzie, kde priamo hovorí o autorovom jazyku: „I reč Gregorova bola by rýdza, slovenská výrazmi i tónom, ale robí ju temnou tá prílišná ellipsovitosť: nedopovie, zamlčí, preskočí a spojuje i nespojiteľné. Interpunkciu má tiež takú, že obťažuje sa srozumiteľnosť.“ Škultéty ako príklad interpunkcie uvádza v poznámke pod čiarou. Touto výčitkou mieri vlastne proti špecifickej vlastnosti Gregorovej prózy, t. j. proti jeho rozprávačskej technike, proti čo najbezprostrednejšiemu priblíženiu sa k ľudovej reči, proti použitiu dialógu vo forme, ako ho Tajovský počul od svojich rodných postáv, proti charakteristikám z ľudového rozprávania. Rozprávku „Do konca“ správne vysoko hodnotil František Votruba v štúdii „Z novej literatúry“ (Sborník slov. mládeže 1909, str. 101).

Do konca

„Keď som si starú mater bral, bolo mi práve osemnásť rokov a šesť mesiacov,“ týmito slovami začínal sto, ba tisíc ráz všelijaké rozprávky zo svojho života nebohý môj starý otec — Pán Boh mu daj radosť večnú.

Kým som bol malým, púšťal som sa s ním do hádky, že ako by to mohlo byť, že veď takto o päť-šesť rokov by už teda aj mne prichodilo sa oženiť.

„Ťa ja ožením s dákou metlou, len sa neber po tú vodu,“ alebo po olej, soľ a už čo jej práve bolo treba, ohlásila sa stará mať zpod prípecka, a ja, voľky-nevoľky bral som sa von, že sa ohľadom tej mojej ženby dohovoríme, keď sa vrátim. Ale za ten čas prešli v reči už na deviaty chotár.

Konečne bez vysvetlenia nemohlo ostať, a starý otec vyložil mi dôkladne, prečo sa voľakedy mohli ľudia prv ženiť a vydávať, ako je to dnes dovolené nám. Hlavnou vecou v tom bolo to, že naša obec odvádzala iba pol vojaka,[1] a na to že sa obyčajne našiel taký synček, ktorého nechceli vlastní rodičia poslúchať a tak sa im od zlosti zverboval.[2] V najhoršom prípade, že spolu so susednou obcou naviedli dákeho paholka cudzieho a poslali toho za obec bojovať.

Neskoršie, keď som už bol väčším a starý otec zase začínal: „Keď som si starú mater bral,“ vrazil som mu do reči vtipom: „Či ste starú mater brali? Hádam boli vtedy ešte mladá, keď sú nie ešte ani teraz taká stará ako vy.“

„Eh, papľuh, ešte ma bude vykrúcať, to ťa tak v tej škole…“

Rád mal smiech, i on často smiešne veci vyprával, ale podobnému vtipu nerozumel. To už keď malo byť na smiech, muselo zato stáť, nielen slovo prehodiť.

Lebo to bola jedna hlavná jeho vlastnosť, že s každým hovoril priamo, skrátka a vždy vážne, lebo vždy mal plnú hlavu starostí, plánov a ruky plné práce. Len keď sa cítil medzi svojimi, počúval alebo hovoril aj sám do smiechu, nezaháľajúc ešte ani vtedy. On sa pritom nikdy nesmial, jeho myseľ pracovala ešte aj vtedy na vážnych veciach, lebo nás obyčajne v tom najväčšom smiechu zarazil otázkou:

„Čože naráno? Akože si to spravíme? Kde začneme?“

A stará mati mu milvon razí dohovárala: „Ešte nevieš, či do rána dožiješ, a už sa staráš na pol roka napredok, čo budeme robiť.“