Cesta ven
ze šíleného světa

Jan Menděl

Cesta ven
ze šíleného světa

Jan Menděl

Copyright © 2015 by Jan Menděl

All rights reserved

Cover design © 2016 by Jakub Kubů

Czech edition © 2016 by NOXI, s. r. o.

ISBN 978-80-8111-326-0

www.noxi.cz

Není možné říct něco nového,
je pouze možné říct to jinak.

Předmluva

Když mi bylo 13 let, uvědomil jsem si, že pohádky nejsou vymyšlené příběhy pro děti a že skutečnost není tak ubohá a nudná, jak se na první pohled zdálo. Dostala se mi do ruky moje první duchovní knížka a poprvé v tomto životě se mi strašně ulevilo. Začal jsem hltat informace a zkoušet jednu věc za druhou. Zatímco jsem dospíval do pološíleného světa, snažil jsem se najít svou identitu a skloubit světský život s životem duchovním. Nikdy jsem ale neměl poblíž nikoho, kdo by mi na této cestě poradil. I když už v té době ezoterika hodně lidí zajímala, málokdo v ní měl skutečně nějaké vlastní zkušenosti a dokázal hodnotně poradit. A tak jsem byl odkázaný pouze na dostupné knihy, které jsem však ještě nedovedl rozlišovat na dobré a špatné, poučné a zavádějící, pravdivé a lživé. Následovaly dlouhé roky úsměvných pokusů a omylů, vzletů do krásných teoretických sfér a tvrdých pádů do zdánlivě kruté reality, ve které bylo mnohokrát velmi obtížné praktikovat to, co autoři radili, a zároveň se nevyčlenit ze společnosti jako excentrik nebo blázen. Na své cestě jsem začal potkávat velkou řadu lidí, kteří se sice tvářili, že mají velké znalosti a zkušenosti v duchovních naukách, ale málokdy je dokázali efektivně využít mimo pohodlí svého obýváku nebo čajovny. O víkendu u svíčky a vonné tyčinky z nich byli vědmy, mudrci a mágové, ale od pondělí do pátku tam venku v každodenní realitě to byli většinou utrápení a neúspěšní lidé, kteří ve skutečnosti nedokázali praktikovat to, o čem tam krásně vyprávěli. Trvalo mi dlouho, než jsem se v tom celém zorientoval a začal chápat, jak se věci mají a jak fungují.

Tuto knihu jsem nenapsal proto, že bych si myslel, že můžu říct něco nového. Tato kniha je takový můj osobní výtah toho, co jsem se teoreticky a prakticky naučil od chvíle, kdy jsem se poprvé dotkl tohoto tématu. Jsou to moje zápisky a poznámky, které se mi časem ověřily jako pravdivé a praktické. Častokrát je píšu v druhé osobě. Ne snad proto, že bych si chtěl hrát na kazatele, ale protože já sám k sobě rád promlouvám v druhé osobě, když se snažím sám sobě pomoct, a protože si myslím, že slova vyřčená v druhé osobě více upoutají lidskou pozornost než obecné úvahy bez konkrétního podmětu. Nekážu – to znamená, že věci, které radím, jsou věci, které vím, že jsou prospěšné, a to jak pro mě, tak pro tebe, čímž netvrdím, že vždy stoprocentně dělám to, co vím, že je správné.

Studium duchovních nauk musí člověku přinést mír na duši, psychické a fyzické zdraví a vnitřní štěstí. Pokud tomu tak není, pak něco dělá špatně; většinou to, že jeho studium zůstane na teoretické úrovni a neprosákne do jeho praktického každodenního života.

Ještě jsem nedosáhl osvícení ani nesplynul s Bohem, ale ušel jsem kus cesty a tady píšu, co jsem se naučil a co jsem už pochopil. A i když jsou zkušenosti většinou nepřenosné, něco se určitě přenést dá!

1. kapitola

Náš svět

Za posledních několik desetiletí se život v naší společnosti neuvěřitelně změnil. Explozivní vývoj technologií se promítl do všech oblastí světského života, které díky tomu udělaly ohromné pokroky. Věda, medicína, strojírenství a jiné obory se nám mění před očima a lidstvo se oproti předchozím staletím posouvá nezvykle rychle. Společnost procitá nebývalým způsobem.

Zatímco ještě před 100 lety žili lidé v kleštích nesmyslných společenských pravidel a zákonů, slavíme dnes svobodu, ve které jsou si muži a ženy rovni, kde sociální původ ztrácí jakýkoliv význam, kde se lidé mohou oblékat, jak chtějí, mohou hlásat do světa, co chtějí, muži a ženy mohou žít s partnery stejného pohlaví, uzavírat sňatky a adoptovat děti, barva kůže či etnický původ nemá téměř žádnou hodnotu nebo vliv.

Lidé jsou si blíž. Během několika hodin se můžeme přesunout o tisíce kilometrů, jedním kliknutím se můžeme vidět a slyšet s kýmkoliv kdekoliv na světě. Všechny informace jsou nám dostupné, kdekoliv máme přístup k internetu, který je už téměř všude. Máme hojnost jídla, pití, věcí. Máme všeho mnohem více, než skutečně potřebujeme. Prostě máme všechno.

Kdybychom se vrátili v čase o 200 let zpátky a někomu tohle vyprávěli, řekl by si určitě, pokud by nám vůbec uvěřil: „Páni, to musí být ale nádherná a šťastná společnost!“ A přesto naše společnost není vůbec nádherná, a šťastná už teprve ne. Ale proč? Proč…?

Když jsme byli děti, vychovávala nás rodina a později také škola. Z toho, co jsme viděli a slyšeli, jsme pochopili, že musíme být hodní, že musíme poslouchat, že se musíme dobře učit. Věděli jsme, že jednou budeme také velcí, budeme chodit do práce, oženíme se nebo vdáme, budeme mít děti a pak budeme staří a jednoho dne zemřeme. Některým dětem bylo řečeno, že půjdou do nebíčka, jiným bylo vysvětleno, že po smrti už nic není, konec, tma. Když jsme chodili na hřbitov, ukazovali nám dospělí: „Tady leží dědeček.“ Pro většinu dětí to byla děsivá představa, ale časem jsme si na ni všichni zvykli a začali ji brát jako normální.

Smysl života nám nikdo nenabídl ani nevysvětlil, i když se všichni tvářili, že životu rozumí mnohem lépe než my, „protože my jsme ještě moc malí“. Pochopili jsme, že je super, když se můžeme na něco těšit, dělalo nám to radost, a tak se dětství stalo šňůrou šťastných bodů a v prostoru mezi nimi jsme přežívali svůj nudný šedivý školní život tím, že jsme se těšili na další bod, který byl někdy dál a někdy blíž. Sem tam se však stalo, že žádný nebyl v dohlednu. Pak se naše dětská duše zasmušila a otupěle plnila svoje povinnosti v naději, že se zase nějaký ten světlý bod objeví.

Postupně jsme rostli a začali chápat, jak funguje svět. Z příkladů kolem sebe jsme uvěřili tomu, že má-li se člověk cítit šťastný, musí být úspěšný. Chtěli jsme mít dobré známky a být chválení, chtěli jsme být krásní a žádaní, chtěli jsme být v něčem dobří a uznávaní. Chtěli jsme mít hodně peněz a být bohatí.

Peníze hrály ve většině rodin jednu z nejdůležitějších rolí. Všude kolem sebe jsme jasně viděli, že kdo je má, má se lépe, a kdo je nemá, má se hůř. Proto si většina z nás už ve velmi raném mládí přála peníze. To ovlivnilo nemalou řadu dětských myslí a směr jejich prvních kroků v dospělém životě. Ve chvíli, kdy jsme opouštěli školy a chystali se na vstup do světa pracujících, byla podstatná část našich cílů, snů a tužeb silně ovlivněna penězi, ať už přímo nebo nepřímo.

Také vztahy formovaly od prvních školních lavic naše představy o životě. Už jako malé děti jsme pochopili, že hezké holky si vybíraly hezké kluky, a naopak. S těmi tlustými a ošklivými nikdo nechtěl „chodit“. Naštěstí se kamarádství těmito kritérii téměř neřídilo, a tak mnoho z nás už tehdy pochopilo, že přátelství je jistější a dostupnější než to, s někým „chodit“.

A tak nám postupně docházelo, že život je vlastně hrozně nespravedlivý. Že ten, kdo je hloupý, chudý nebo ošklivý, má prostě v té či oné oblasti smůlu a není nic, co by mohl udělat, aby to změnil. A dospělí nás v tomto poznatku velmi často a rádi utvrzovali. „Jo, chlapče, život není peříčko.“ „Holt takovej je už život.“ „Život je svině.“ – Ale na otázku „proč?“ došla rázem většině dospělých slova. Sem tam se objevil nějaký filozof, který se to snažil vysvětlit, ale jeho teorie byly většinou nicneříkající, prázdné věty, ve kterých se neskrývala žádná hlubší útěcha ani logika. A tak jsme dál rostli a dospívali do představ, že život je vlastně taková divná náhoda, že je to něco nespravedlivého a těžkého a že po něm skončíme v hlíně, kam se na nás jednou možná budou chodit dívat vnoučata, kterým budou naše děti znovu říkat „tady leží dědeček“.

Ovšem tohle byla někdy snad ještě ta lepší, materialistická varianta. Ne všichni ale vyrůstali v tomto ryze materialistickém duchu. Někteří měli ještě větší smůlu a rostli s přesvědčením, že za tím divným a krutým světem stojí pán Bůh, který na nás neustále přísně dohlíží a čeká, až uděláme chybu, aby nás mohl odsoudit, zatratit a potrestat. Takové děti měly v hlavách dlouhé seznamy věcí, které jsou špatné a hříšné, a pokud byly důvěřivé a poslušné, stal se strach jejich nejbližším společníkem, kterého se mnohokrát nedokázaly zbavit ani po letech, kdy už dovedly racionálně zavrhnout většinu scestných teorií o fungování světa, které jim doma nebo v kostele nakladli do hlavy.

Tak či onak jsme se všichni nakonec ocitli ve víru dospělého světa a než jsme se stačili rozkoukat, zjistili jsme, že jsme se stali články velkého systému, ve kterém plníme svou malou roli, chodíme do práce a vyděláváme na to, abychom v něm mohli být, i když se nám v něm častěji nelíbí než líbí. Dopoledne se těšíme na oběd, odpoledne se těšíme, až nám skončí pracovní doba, celý týden se těšíme, až bude pátek. Víkendy trávíme, jak umíme a můžeme.

Čas letí, svět se točí, my prožíváme své starosti, radosti, problémy a úspěchy. V jednu chvíli si uvědomíme, že nedospíváme, ale stárneme, a že se život přehoupl do té druhé poloviny, byť ta bude možná delší než ta první. A když se konečně zastavíme a „realisticky“ zamyslíme, dojde nám, že život je opravdu krátký a že není vždy až tak barevný a vzrušující, jak nám často slibovaly romány a filmy.

Díváme se kolem sebe a vidíme, že všichni za něčím spěchají, ale podíváme-li se na to kritickým okem, uvědomíme si, že cílová stanice všech životních drah je hrob. Prostě hrob. Tentýž hrob, kde skončily miliardy našich předků před námi, ať už během svého života žili šťastně nebo nešťastně, skromně nebo velkolepě, na výslunní nebo ve stínu všednosti.

Je tohle všechno, co život nabízí? Říkají nám, že ano. Že jediné, co člověk může udělat, je po sobě něco zanechat. A když se mu to nepodaří a nic nezanechá, nic nedokáže, v ničem nezvítězí? Byl jeho život fakt k ničemu? Soucitní filozofové vám s uměle zvážnělým výrazem ve tváři poví: „To víš, že nebyl k ničemu. Žádný život není k ničemu.“ – A jaký měl tedy význam? – „No, určitě pro někoho nějaký měl…“

Celý život potkáváte lidi, kteří se tváří sebejistě a vypadají, že mají ve všem naprosto jasno. A přesto – když se kohokoliv z nich zeptáte na život jako takový, drtivá většina vůbec netuší, proč žije, jaký je význam jejich existence. Odbudou vás nějakou prázdnou frází a když se jich zeptáte znovu, pocítíte, že jim začíná být tahle konverzace nepříjemná, a rychle stočí téma na něco, co znají. Nezlobíte se na ně za to, že životu nerozumí, ale zároveň vůbec nechápete, jak je možné, že je to ani nezajímá.

Jak mohou miliony lidí žít, a vlastně nevědět proč? A co je ještě horší, jak se všichni tito lidé opovažují vám říkat,
o čem život je?

Na světě je nesčetně odborníků na nepřeberné množství věcí, oblastí, témat. Ten zná dokonale lidské tělo a jeho funkce, ten zase rozumí oceánům, jiný pronikl do hlubokých teorií psychologie nebo má bravurně nastudovanou historii umění. Ale zeptejte se jich na to, jaký je smysl života, jaká je podstata člověka a co je vlastně konečný cíl lidské cesty, a uslyšíte buď nudné a otřelé odpovědi nebo překvapené ticho.

My lidé jsme se dostali do fáze,
kdy rozumíme tolika věcem,
častokrát i do závratné hloubky,
a přesto tomu nejzákladnějšímu a nejdůležitějšímu v životě absolutně nerozumíme, a to sami sobě.

Kdo jsme? Čím jsme? Proč jsme? – „Neřeš nesmysly a začni se soustředit na to, co je v životě důležité…“ Přesně! Celý život řešíme „věci v životě“, a přitom úplně zapomínáme řešit život jako takový! A výsledkem toho je tahle šílená společnost. A buďme k sobě opravdu upřímní. Tahle společnost je šílená a k tomuhle závěru stačí zdravý selský rozum, který nás ještě mimochodem tato společnost nutí stále více potlačovat!

Jak ale utéct z tohoto světa, který nás drží v okovech? Mnozí si myslí, že utečou tím, když prodají svůj majetek a přestěhují se do kláštera, do Himálají, do domečku v lese. Nebo věří tomu, že kdyby byli bohatí, přesídlí na exotický ostrov, koupí si tam dům, budou trávit zbytek svých dnů pitím drinků na pláži a mnout si ruce, jak na to vyzráli. Jenže útěk od něčeho ještě nikdy nevyřešil žádný problém. A navíc když utečete z města na venkov, z civilizace do exotiky, z ruchu do klidu, budete stále v tomtéž světě a dřív nebo později znovu pocítíte jeho křik, jeho vliv, jeho dosah.

Kam tedy uprchnout? Co dělat, když člověk už nemůže ze života kolem sebe? Kam se obrátit, kde najít útěchu, klid a uzdravení? Je jenom jeden směr správné cesty, a to je cesta zpět k duchu!

2. kapitola

Duch jsi a duchem zůstaneš

Hlavním a největším problémem naší společnosti je materialismus. Jsme v něm tak hluboko a tak dlouho, že cokoliv, co z něj vybočuje, nám přijde divné nebo fantastické. Přitom materialismus je ten nejškodlivější a nejnebezpečnější přístup k životu, jaký vůbec existuje.

Odmalička vyrůstáme s pocitem, že jsme svoje tělo. Podle těla jsme posuzováni. S tělem jsme spojováni. Proto když zemře tělo, máme za to, že zemřel i člověk, neboť on byl přece tělo! Při smrti se přestane hýbat jako auto, které odešlo. A je konec. Není většího pekla na zemi než žít život a věřit, že je takhle ubohý! A kolik lidí přesto takhle žije? Kolik lidí tomuhle věří? Jak mohou být lidé pak šťastní? Proč se mají snažit být dobrými lidmi a mít vznešené cíle, když jednoho dne zhasnou a nebude už nic?

Materialismus je kořenem všeho zla. Člověk, který věří, že je živým tělem s datem trvanlivosti, nemá sebemenší motivaci pro něco žít. Nevidí žádný důvod, proč by měl být dobrým člověkem, pomáhat ostatním, být ohleduplný a laskavý. A má vlastně pravdu! Proč by měl být?!

Proč bych měl být hodný ve světě, který je tak drsný a krutý, který mi připravil chvilkovou cestu životem dlážděnou potížemi a překážkami, po které se rozložím v zemi? Proč mám být čestný a férový, když svět kolem mě je přehlídkou nespravedlnosti a propastných rozdílů? Materialismus na toto nedokáže smysluplně odpovědět, ani kdyby se na hlavu postavil!

Církev má sice přesné odpovědi, ovšem jejich absurdita nemůže nikdy uspokojit zdravý rozum moderního člověka! Proč je někdo krásný a někdo ošklivý? Někdo zdravý a někdo nemocný? Někdo se dožije 100 let a někdo se nedožije porodu? – Prostě Boží vůle, kterou nikdy nepochopíš, takže se ani nesnaž! Tak tohle už dneska moc lidí nenadchne. Lidé jsou dnes příliš chytří na to, aby slepě uvěřili nesmyslům, a tak často raději zůstanou na úrovni materialismu, který je sice krutý, ale není dogmatický, než aby se utíkali k církvi.

Přesto tu vždy byla moudrost, která zůstala nedotčena a která se přes všechny turbulence historie udržela neporušena. Nedá se vyjádřit jedním slovem a nedá se napasovat pod žádné náboženství, i když je v každém náboženství skryta. Nejlépe ji znali „zasvěcenci“, kteří ji ve všech dobách a na různých koutech planety udržovali a dál předávali hrstce vyvolených.

Dlouho byla střežena a ukrývána, avšak v posledních desetiletích se otevřely informační brány a tato moudrost byla doslova vylita do ulic. Jenomže protrhne-li se přehrada, neuvolní se pouze čistá voda, ale dají se do pohybu také tuny bahna. A tak moudrost zaplavila svět, avšak smíchala se s jeho prachem. To však nic nemění na tom, že žijeme v době, kdy najít pravdu je mnohem, mnohem snazší než kdykoliv v minulosti, což ovšem neznamená, že nám bude naservírována na stříbrném podnosu, nebo že při jejím hledání tu a tam nezabředneme do bahna nepravd, překrouceností a pastí falešných proroků.

Nyní však více než kdy jindy máme možnost hledat, najít a otočit směr svých životů od cesty do propasti k cestě ke světlé budoucnosti. A úplně první a nejdůležitější krok na téhle cestě je uvědomění, že nejsme tělo, nýbrž DUCH.

Člověk je nesmrtelný,
nezničitelný duch,
který se odívá do hmoty.

Při zplození dítěte vstupuje tento duch do oplodněného vajíčka a od té chvíle je připoután ke svému novému tělu (které je na začátku pouhým shlukem buněk) až do chvíle jeho fyzické smrti, kdy tělo znovu opouští a vrací se do sféry duchovního světa, ze kterého přišel. To duch a jeho nezměrná (jistým způsobem automatická) inteligence řídí tvorbu buněk a růst těla od první sekundy. To on formuje tvar, vlastnosti a dispozice těla, mozku a mysli.

Duch se ale nerodí poprvé, nýbrž má za sebou nesčetná vrození, nepřeberné množství životů, v jejichž průběhu vykrystalizovala jeho osobnost do současné podoby. Proto je každé dítě už od nejútlejšího věku jiné než ostatní děti. Zpočátku si dítě pamatuje mnoho ze svého minulého života. Ví, že právě přišlo z jiného světa, a proto má každé novorozené dítě tak úžasnou vibraci kolem sebe. Přišlo odpočaté ze světla, ví, že je nesmrtelné a nic mu nehrozí, přestože také ví, jaké zkoušky ho v tomto životě čekají.

Konec ukázky