Date: 2014-03-31T22:00:00+00:00
Description: Sylviine vzťahy vždy na začiatku vyzerajú ako tie pravé. Jej prvý vzťah skončí, keď nájde útechu v inom mužovi. Dozvie sa však krutú pravdu o smrti svojho bývalého partnera, do ktorej je zapletený jej nový milenec. Po všetkých tých klamstvách chce odísť a začať nový život. Zamiluje sa však do svojho kolegu, aj keď vie, že má priateľku. Nakoniec sklamaná ďalším mužom odchádza preč zo Slovenska, kde zistí, že čaká dieťa...
Publisher: Marenčin PT

Zuzana Markovičová

On

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Zuzana Markovičová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2014

Design © Katarína Marenčinová, 2014

Jazyková úprava Sylvia Sachs

397. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-365-6 (brož.)

ISBN 978-80-8114-366-3 (ePub)

I.

Vošla som do baru, jeho oči ma neustále sledovali. Pri každom jeho pohľade som cítila neuveriteľnú túžbu. Nechodím sem často. Som tu vtedy, keď je tu ON. Raz ráno som išla do práce azastavila som sa tu na kávu. Vtedy som ho po prvýkrát stretla. Neuveriteľná charizma, neuveriteľná sila jeho osobnosti. Vieme osebe, ale ani jeden neurobí prvý krok... Je to čarovné. Začarovaný kruh.

Hneď, ako vojdem, zamierim očami na NEHO. Ako vždy stojí pri biliardovom stole adokazuje všetkým naokolo, že toto je jeho hra. Vždy, keď vyhrá, venuje mi nenápadný, hrdý pohľad. Milujem ten jeho výraz aon to zrejme aj vie. Rýchlo skloním hlavu, aby to nebolo nikomu nápadné, hoci sama pre seba sa usmejem. Pozriem jeho smerom, hryzie si spodnú peru. Opatrne pozrie na mňa, zodvihne pohár svínom ausmeje sa. Zbožňujem jeho ústa, pery...

Sadol si kstolu knejakej slečne, hladká ju po stehnách, smeje sa sňou, ale ja viem, že chce mňa, len mňa... Robí mi to naschvál. Opäť žiarlim, aj keď mi nepatrí. Hladí tú blondínu, no pritom pozerá na mňa – na moju reakciu. Tvárim sa hrdo, akože ma to nerozhádže. Musím ich sledovať, neviem sa tváriť, že ma to neserie. Začne ju bozkávať na krku, mne sa potia ruky abúši mi srdce. Ja chcem byť tá, ktorú bude takto bozkávať...

Odchádzam. Keď zdvihne hlavu, už tam nebudem.

Keď som si dnes kupovala spodné prádlo, nemyslela som vôbec na môjho „muža“. Predstavovala som si, ako by sa zatváril ON, keby ma vtom videl. Predstavovala som si, ako sa pred ním vlním, zvádzam ho aon na mne necháva oči. Páčila by sa mi predstava, ako to zo mňa pomaly anenormálne eroticky strháva dole, pritom ma bozkáva po tele ahovorí, aká som krásna. Ztohto môjho snívania ma vytrhol predavačkin hlas. Zahlásila mi nenormálnu cenu, no stojí to za to. Robím to pre svojho „muža“, ale vpredstavách to robím pre NEHO, aj keď, samozrejme, predovšetkým to robím pre seba.

Ráno sa zobúdzam po boku môjho „muža“. Je nedeľa, chcela som sním stráviť celý deň. Len tak ležať vposteli snejakým dobrým filmom alebo niečo podobné, proste byť spolu.

„Dobré ráno,“ pozriem na neho súsmevom.

„Ahoj,“ povie chladne.

„Čo budeme dnes robiť?“ vtisnem mu bozk.

„Vieš, ja mám už program,“ odvrkne.

„Aha, aaký máš program?“ kladiem dôraz na „aha“.

„Musím niečo vybaviť, to je na dlhé rozprávanie, aja už musím ísť.“

Dal mi pusu na čelo, vstal zpostele aodišiel do kúpeľne. Mám vhlave milión otázok, na ktoré ale asi ani nechcem dostať odpoveď. Mám pocit, že mi niečo tají. Poznám ho asi tak dva roky aviem už, keď sa niečo deje. Cítim niečo medzi strachom ahnevom zároveň. Strach ztoho, že ma podvádza ahnev preto, že si vôbec dovoľuje ma podvádzať. Snažím sa ešte dostať zmôjho „muža“ nejaké detaily ohľadom jeho vybavovania vnedeľu. Samozrejme, žiadne detaily si nevypočujem, len hnusné poznámky, čo zasa vyzvedám.

„Kedy prídeš?“ pýtam sa ho.

Odpoveď som už nedostala. Stojím za vchodovými dverami so šálkou kávy vruke apo mojom „mužovi“ ostal len prievan. Pýtam sa samej seba, čo musí chlap žene všetko urobiť, aby ho dokázala opustiť? Som nešťastná vtomto vzťahu, ale stále si hovorím – vydrž, to sa zmení. Ospravedlňujem ho sama pred sebou za chyby, ktoré robí. Ale dokedy to vydržím? Stále ho milujem anechcem oneho prísť. Je to predsa normálne, že každý vzťah zažíva občas krízu, aten, kto hovorí, že nie, klame. Kašlem už na to. Zbytočne sa trápim vmyšlienkach. Nebudem večne čakať na to, kedy sa zjaví doma, aj tak si sadne ktelevízii, navečeria sa apôjde spať. Bez slova, bez pohladenia... Ako brat asestra. Večné hádky omaličkostiach, žiadna intimita, deň čo deň. Dobre, mám celý deň pre seba. Dám si dlhý, dlhý kúpeľ, nafarbím si vlasy, otvorím si fľašu alebo radšej dve fľaše vína, poplačem si nad filmom oláske autrpení, no adeprimovaná pôjdem spať.

Ležím vo vani, je mi príjemne. Hrajú mi zamilované piesne vrádiu, popíjam víno... To víno má chuť ako láska. Najprv krásne sladké, neskôr hnusne horké. Už ma tuším chytá básnické črevo. Momentálne vôbec nemyslím na môjho „muža“. Myslím na NEHO, na moju platonickú lásku zbaru. Chcem ho. Chcem ho tu ateraz. Stále ho mám vhlave. Samé hriešne predstavy... Atie jeho oči, oči, ktoré hovoria – ó, bože, chcem ťa. Jeho úsmev, tak úprimne milý, keď vchádzam. Myslím si, že sa bojí dať mi najavo, ako to všetko cíti. Veď nič omne nevie. Nevie, či som slobodná, či nemám doma náhodou tri plačúce deti... Možno aj ja mám strach dať mu najavo, že na neho stále myslím, že po ňom túžim, že ho chcem objímať, že sa mu chcem vyrozprávať... Proste, že chcem byť jeho. Chcem byť súčasťou jeho života, zdieľať sním dobré aj zlé. Asi to vyznie bláznivo, ale naozaj cítim, že on by mohol byť TEN.

Prišla mi smska: Kam si včera zmizla? To je od NEHO! Pár obyčajných slov amňa to vyviedlo úplne zmiery. Priblblo sa usmievam, cítim sa šťastne. Odkiaľ ale má moje číslo? Čo mu mám odpísať? Chcem, aby mi odpísal naspäť, takže mu musím napísať niečo, čo ho donúti to spraviť.

Odkiaľ má moje číslo? Trochu sa mi točí hlava ztoho vína az tej horúcej vody, ledva vidím na displej. Čo mám napísať? Niečo ako – ty si si aj všimol? Nie, nie, to je pekná hlúposť. Vzťahovačná hlúposť. Po dlhom rozmýšľaní som mu nakoniec napísala: Musela som už ísť. Bila polnoc aja by som sa premenila na Popolušku – škaredú aotrhanú. Hm, asi by som už nemala piť! Nemám rada, keď musím hypnotizovať mobil mysliac si, čo za blbosť som to napísala. Viem, že neustálym sledovaním telefónu nič neurýchlim, ale som ztoho všetkého nervózna. Vychádzam zvane, hlava sa mi už pekne točí. Vyťahujem zátku zvane, zabaľujem sa do uteráka. Beriem do rúk fľašu, mobil, auvelebím sa do kresla vobývačke. Čakám na odpoveď. Nič. Veď áno, čo sa dá na takú hlúposť odpísať. Pokazila som to...

Prešla polhodina, otváram druhú fľašu. Ošiestej večer, už celkom opitá, volám svojmu „mužovi“ splánom nenápadne vyzistiť, kde as kým je akedy príde. Nezdvíha, amám po pláne. Je mi zneho zle. Vyzerám smiešne. Ožratá baba svínom vruke, už sa neobťažujem ani pre pohár, tancujem aspievam do hrdla fľaše Say Ilove you, nananana... Naozaj som smiešna, bude to chcieť darčekový kôš pre susedov. Je osem hodín aja som, popravde, na sračky...

Ani sms, ani telefonát od „muža“. Topím sa vľútosti, myslím na môjho „muža“, ktorý teraz pravdepodobne preťahuje nejakú štetku apopritom som nahnevaná na NEHO, že mi neodpísal. Som zo seba zmätená. Už netancujem anespievam do hrdla fľaše. Vhlave mám chaos akopec, kopec otázok. Nechce sa mi ani hýbať, nechce sa mi nič, ani len presunúť sa do postele. Nechcem už na nič myslieť, nič vhlave rozoberať, že prečo aprečo...

Na pár hodín som zaspala na sedačke. Prebudilo ma až pípanie telefónu. Rozbehla som sa knemu ešte dosť nemotorným, či skôr alkoholom opojeným klusom, prekážkovým behom. Prišla mi smska: Už je po polnoci. Už si škaredá aotrhaná? Keby si ma teraz videl, tak aj vpodstate áno, pomyslela som si. Mám opicu. Bolí ma hlava aje mi naozaj príšerne. Fuj, hnusná chuť vína. Napriek všetkým týmto okolnostiam som strašne rada, že mi odpísal na tú moju hlúposť, ktorú som vsmske vytvorila. Pozriem na hodiny. Sú dve vnoci. Prvé, čo ma napadá, je otázka, či je môj „muž“ doma. Bojím sa ísť do spálne... čo ak tam nie je... Ešte chvíľu váham, nakoniec sa postavím akráčam do spálne. Prázdna posteľ, obrovské sklamanie. Chcem mu zavolať, ale ak mi nezdvihne, bude to pre mňa ešte horšie.

Nevadí, musím mu zavolať... nezdvíha... skúsim to ešte raz... nezdvíha... skúšam to dlho, dlho... aon naozaj nezdvíha ten hnusný telefón. Načo ho má? Som vstave takej zlosti, že hádžem mobil ostenu acelý sa rozpadáva. Ten už asi dokopy nedám.

Čo ak sa mu niečo stalo? Nie, to by som už vedela... Kým zaspím, veľa rozmýšľam, aj keď nechcem. Kedy sme mali naposledy sex? Možno už aj pár týždňov abstinencie... Prečo ho už nezaujímam, prečo ma už nechce? Chcem ho zaujímať tak, ako na začiatku nášho vzťahu.

Hm, začiatky... tie sú vždy pekné. Smiešna zamilovanosť. Zatvárate oči pred všetkými chybami toho druhého. Všetko sa zdá byť úžasné, vy ste šťastná, proste svet gombička. Veľa vecí sa zmenilo. Už to nie je ten muž, ktorý ma obdivoval, ktorý ma tešil maličkosťami, ktorý ma držal za ruku, objímal. Už to nie je ten muž, sktorým sme sa dokázali smiať, až som plakala, sktorým som sa dokázala rozprávať až do rána. Bolo to krásne aja som bola krásne zamilovaná. Keď na to spomínam, bolí ma srdce. Teraz, keď sa pozriem na svojho „muža“, vidím niekoho úplne iného. Je chladný, bez citu aja som sama abez lásky.

ON by to určite nedopustil. Určite po mne túži tak, ako ja túžim po ňom. Možno to je len túžba po dotyku, čo ma knemu láka. Možno potrebujem len sex. Sex sNÍM. Sex vášnivý, ktorý možno nebude nič znamenať.

Neviem, kedy prišiel domov. Nezaujíma ma to... Ráno som sa zobudila aon ležal vedľa mňa. Spokojne si spal, ako keby sa nič nestalo. Ani sa neobťažoval ma zobudiť, že je doma aže je vporiadku. Je napáchnutý cigaretami acítiť zneho vodku. Fuj, je mi zle. Zle zvína, zle zneho. Otvorí oči, pozrie na mňa.

„Ježiš, ty ako vyzeráš!“ vyvaľuje na mňa oči, akoby ma nespoznával.

„Ježiš, aty ako smrdíš!“ dávam mu najavo svoje pocity.

„Kedy si prišiel domov?“ pýtam sa urazeným tónom.

„Ty si kde bola?“ snaží sa otočiť zas tému na mňa.

„Doma. Kde si bol ty? Ja som ti volala aty nič. Teraz si prídeš asnažíš sa to otočiť proti mne?“

„Aha, tak sama si doma popíjala víno? To ti tak uverím!“

Otočil sa na druhý bok, niečo si zašomral.

„Si hajzel. Povedz mi pravdu, kde si bol.“

„Daj mi pokoj, prosím ťa. Nechce sa mi teraz stebou baviť.“

„Nedám ti pokoj. Chcem vedieť, sakou kurvou si bol,“ hovorím mu trasľavým hlasom. Vtom sa otočil avlepil mi facku.

Neviem, nevnímam ho. Neviem, čo mi rozpráva, len viem, že niečo po mne kričí, rozhadzuje rukami. Má hnusný pohľad. Bojím sa ho... bolí to. Tak takto sa bije žena. Už nekričí. Vstáva aide do kúpeľne. Vtedy sa rozplačem. Chcem odísť, utiecť... Nemám kam.

Počujem, ako si robí raňajky vkuchyni. Väčšinou som mu robievala raňajky ja... Bolo to zlásky, no postupne som to robila už len zo zvyku. Zrazu sa zjaví vo dverách spálne.

„Prepáč,“ hovorí mi apritom pozerá do zeme.

Pozerám na neho suplakaným výrazom alen tak, pomedzi zuby, mu hovorím, že je to vporiadku. Prečo to hovorím? Nie je to vporiadku. Spamätaj sa!

Ľahne si ku mne do postele, rukou ide pod moje nohavičky. Hneď som vlhká. Chytí mi ruku adá si ju medzi svoje nohy. Predohra trvá chvíľu. Potom mi chytí ruky, dá mi ich nad hlavu acelkom neobvykle ma pomiluje. Je to celé zvláštne. Chcela som sex, ale vôbec sa mi to nepáčilo. Nebola vtom žiadna láska, len obyčajná zverská túžba. Po celom desaťminútovom sexe idem do sprchy, aby som zo seba všetko zmyla. Strašne ho nenávidím za to, čo mi robí. Prečo mi nedovolí od neho odísť? Neviem, či je to láska, alebo strach. Strach, aby som nebola sama. Strach ztoho, že nemám kam ísť.

Strach znového začiatku, spoznávania.

Musím si dať cigaretu. Sadnem si na terasu avychutnávam si slnko, kávu. Musím vypadnúť. Niekam von, sniekým, komu môžem povedať, čo sa stalo. Idem do baru.

Môj „tyran“ sedí pred telkou aveľmi sústredene píše smsku. Mám chuť sa spýtať, komu píše as kým to vlastne včera bol, ale asi nebudem rýpať. Vonku je krásne aja sa teším, že vypadnem ztohto bytu.

„Idem von,“ kričím na neho od vchodových dverí.

„Čau,“ povedal aani sa len na mňa nepozrel.

Absolútne ho nezaujíma, kam idem? Krásny vzťah...

Sedím vmojom obľúbenom bare adúfam, že tu stretnem JEHO. Mobil mám rozbitý, nemám sa sním ako spojiť. Sedím tu sama, ale vôbec mi to nevadí. Vraj klin sa klinom vybíja, ačím je ten vybíjajúci klin tvrdší, tým lepšie vybije to víno. Vodka sredbulom otretej poobede, sama vbare... zlá vizitka.

Po tretej dvojitej vodke mi je už hlúpe tam sedieť. Mala by som ísť domov, ale strašne nechcem. Bola by som radšej, keby nebol doma. Mám zneho trochu strach. Obnovíme starý dobrý spôsob – námatkovo zvončeky mojich známych.

Čakám na zastávke na autobus kmôjmu prvému objektu – idem za Michaelou. To je moja najlepšia kamarátka. Je to dobrý výber. Nemá frajera aväčšinou býva doma.

Nastupujem do autobusu. Neznášam MHD. Ľudia na vás vyslovene čumia, ohovárajú, šepkajú si ovás. Starí ľudia majú vobľube vyhadzovať vás zmiesta, mladí vás okukujú úchyláckym spôsobom. Snažím sa nikoho si nevšímať. Pozerám zokna. Vtom ma niekto poklepe po ramene. Vdomnienke, že je to nejaká otravná staršia pani, ktorá si chce sadnúť na moje miesto, sa otočím sveľmi zlostným pohľadom.

To je ON!!!

„Ahoj,“ pozdraví ma.

„Ahoj,“ pozdravím sveľkým úsmevom na perách.

„Zlý deň?“

„Ani nevieš, ako... Je to na mne vidieť?“

„Ja len súdim podľa tvojho prvého pohľadu.“

„Ach, áno, prepáč, teba som nečakala.“

Pozeráme do zeme, pozerá na mňa... Och, dýchame ten istý vzduch, je tak blízko... Chcem ho.

„Kam ideš?“ pýtam sa ho.

„Domov. Pokazilo sa mi auto. Už sto rokov som nešiel autobusom. Snáď idem dobre. Aty kam ideš?“

„Túlam sa trošku. Ešte som sa poriadne nerozhodla, kam sa vyberiem. Zatiaľ sa vozím. Ale domov určite nie.“ Tisnú sa mi slzy. Rýchlo sa pozriem iným smerom. Nechcem, aby ma videl uplakanú. To by boli zbytočné, otravné otázky typu čo mi je ačo sa mi stalo. Stačí, že som opitá. Poobede!

„Som rád, že som ťa stretol. Nechceš ísť niekam na kávu?“

„Vieš čo, aj áno,“ odpoviem sveľkým úsmevom.

Domov som už vten deň neprišla. Išli sme rovno knemu. Vošli sme dnu, nalial mi drink. Sedeli sme vobývačke, rozprávali sme sa. Bol to krásny večer. Je naozaj úžasný. Chcela som sa ho dotýkať, chcela som ho bozkávať, ale neodvážila som sa. Ani on sa onič nepokúšal. Trpezlivo ma počúval. Porozprávala som mu osvojom „mužovi tyranovi“. Tváril sa chápavo, ale aj trošku prekvapene. Nevedel pochopiť, prečo sním ostávam. Lenže to neviem ani ja sama.

Dozvedela som sa, že on je rozvedený. Žena ho dva roky podvádzala adieťa, oktorom si myslel, že je jeho, nebolo jeho... Vraj to už má za sebou. So ženou sa nestretáva vyše roka, ani dieťa ho nezaujíma. Odvtedy nikoho nemal. Už nikomu neverí. Ja tiež nikomu neverím...

On spal vobývačke, ja som spala vjeho spálni. Nič sa nestalo. Vnoci som čakala, že príde za mnou, ale neprišiel.

Ráno, keď som sa zobudila, nikde nebol. Našla som si odkaz: Ahoj. Dobré ráno. Išiel som do roboty. Správaj sa ako doma, najedz sa, osprchuj sa... Proste všetko, čo potrebuješ, máš kdispozícii. Dúfam, že sa mi ozveš.

Celá nervózna som došla po práci domov. Pomaly sa vyzúvam avchádzam do kuchyne.

„Ahoj,“ hovorím previnilo.

„Ahoj. Kde si bola? Nemohol som sa ti ani dovolať.“

„Bola som uMichaely.“

„Mala si mi dať vedieť, kde si, aby som sa nebál.“

„Ty si mi mal dať vedieť, kde si, aby som sa nebála predvčerom.“

„Pomsta? Si smiešna... Sprav večeru, prosím ťa. Som hladný astrašne unavený.“

Automaticky som sa pustila do varenia, zatiaľ čo on sa hral na počítači. Navečerali sme sa spolu, celkom vtichosti. Umyla som riad, dvakrát vyprala, ožehlila kopu prádla aišla spať. Za celý ten večer som nepočula ani jedno ďakujem. Cítim sa ako slúžka, ktorú pán občas pretiahne.

Ráno som si bola dať opraviť telefón. Vraj to potrvá aj dva dni, tak som dostala náhradný. Starý, ale aspoň niečo. Hneď som MU napísala: Ďakujem ti za včerajšok. Cítila som sa tak, ako už dlho nie.

O chvíľu mi došla smska späť: Nemáš mi za čo ďakovať. Cítim to podobne. Príď večer do baru. Budem tam.

Odpisujem: Budeš tam sám? ON: Ak prídeš, sám nebudem.

Už som nenapísala nič. Nechám ho trochu dusiť.

V robote sa nedokážem sústrediť. Stále rozmýšľam nad tým, ako sa vyhovorím pred „mužom“, aby som tam mohla ísť. Mám výčitky... Nič som neurobila, ale cítim sa previnilo, že len nad sexom sNÍM rozmýšľam, pritom môj „muž“ to robí bez mihnutia oka aja mu to len potichu tolerujem. Krava hlúpa... Chcem ísť aaj pôjdem, hotovo!

Keď som prišla domov, nikto tam nebol. To mi len vyhovovalo. Zavolám mu radšej, nech viem, čo aako.

„Prosím,“ zdvihne mi ako nejakému jeho debilnému klientovi.

„Prosím,“ zopakujem to po ňom vtakom istom tóne.

„Prestaň sdebilinami. Čo potrebuješ, mám robotu.“

Asi som ho znova naštvala.

„Kedy prídeš domov?“

„Dnes asi neprídem, idem skolegami niekam na pivo apotom sa uvidí, aká bude situácia.“

„Aha.“

„Je piatok aja potrebujem vypadnúť, tak sa, prosím, neurážaj,“ vysvetľuje.

„Ja sa neurážam.“

„Ok.“

„Miluješ ma ešte?“ pýtam sa.

Chvíľkové odmlčanie vtelefóne.

„Haló,“ poviem.

„Mám ťa rád.“

„Takže ma nemiluješ.“

„To sa nerieši cez telefón,“ povie zas tým blbým tónom pána podnikateľa.

„Dobre, maj sa.“

„Prosím?“

„Ok.“

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

I.