Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Poškvrnená

Michaela Mihoková

Autor: © Michaela Mihoková, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Jana Blankovská

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-97-2

ISBN MOBI: 978-80-89861-98-9

Chcela by som sa zo srdca poďakovať všetkým, ktorí ma sprevádzali na ceste za mojím snom.

Mojej rodine,

ktorá ma podporuje a vždy chápavo toleruje, keď sa na chvíľu uzatváram do sveta písmen.

Kristíne Ježovičovej,

ktorá ma povzbudzuje, podporuje a radí mi, keď to potrebujem, a ktorú si nesmierne vážim nielen ako človeka, ale aj ako talentovanú spisovateľku.

Lucii Braunovej,

ktorá akosi vždy vie, čo a kedy má povedať. Už neraz ma pozdvihla vo chvíľach, keď som mala chuť to vzdať.

Kataríne Valovej,

ktorá mi verila až natoľko, že si knihu nechcela prečítať skôr, ako bude dostupná v kníhkupectvách.

Zuzane Ondreičkovej,

bez ktorej by sa tento príbeh nikdy nedopísal. Stála pri jeho vzniku od samého začiatku a bola to práve jej zvedavosť a zaujatie, ktoré ma motivovali knihu dopísať. Dovolila mi v knihe použiť jej báseň. Jej verše sú vložené do piesne, ktorú učiteľka spieva hlavnej hrdinke.

A zo všetkého najviac ďakujem Bohu,

ktorý do mňa nielen tento sen vložil, ale mi ho pomohol aj naplniť.

Ja spím, no moje srdce bdie. Čuj! Môj milý klope: Otvor mi, sestra, milovaná moja, holubica moja, moja dokonalá, lebo mám hlavu rosou premočenú a kadere nočnými kropajami. Vyzliekla som si sukňu, prečo ju znova obliekať? Umyla som si nohy, prečo ich znova zašpiniť? Môj milý siahol rukou cez otvor a city sa vzbúrili vo mne. Vstala som otvoriť môjmu milému a moje ruky zvlhli myrhou, i moje prsty myrhou tekutou na kľučke závory.

Otvorila som svojmu milému, ale môj milý sa obrátil a odišiel. Bola som bez seba, keď hovoril. Hľadala som ho, ale nenašla som.

Volala som, ale neozval sa mi.

(Veľpieseň Šalamúnova)

1. kapitola

„Privolajte felčiara! Rýchlo!“

Miestnosťou sa ozýva strachom zatemnený hlas. Myseľ sa sústreďuje na bolesť tela a nedokáže ho ihneď rozpoznať. Onedlho padnem do temnoty, z ktorej niet návratu. Snažím sa niečo povedať, no nedarí sa mi sformulovať všetky myšlienky do slov. Musím byť silná a prečkať do rána. Musím žiť. Nadýchnem sa a vydýchnem. Tento, človeku taký prirodzený úkon, je mojou nádejou. Kým moje srdce bije, viem, že dokážem čokoľvek. Musím len chcieť a na niekoľko hodín oddialiť smrť.

„Nevolaj ho,“ vravím napokon chrapľavo.

„Celý život si bola tvrdohlavá ako mulica. Ako chceš vyzdravieť, keď ho nedám privolať?“ prehovára ku mne opäť ten istý hlas. Spoznávam ho. Hnevá sa. Jeho zlosť je však sprievodným znakom strachu. Bojí sa, že ma stratí - nepripúšťa si tú možnosť.

„Nebudem ho potrebovať. Dnes v noci...“ nedohovorím. Obaja vieme, čo sa stane. Spejem ku koncu. Je to súčasťou ľudského bytia.

„Tak nehovor. Bojuj, prosím, bojuj kvôli mne.“

Nevidím mu do tváre. Viečka mám privreté, ale som si istá, že plače. „Cítim, ako mi smrť dýcha na krk. Cítim jej ruky na mojom tele. Nie je to šialené? Zrejme bude pravda, čo sa hovorí. Človek blízko smrti stráca rozum.“

„Vždy si bola dramatická. Aspoň to ťa neopustilo.“ Chce byť zmierlivý, ale stále počujem tie prekliate slzy. Zvláštne, ako sa ľudia snažia odľahčiť práve tie najťažšie chvíle. Prečo to robia? Zo strachu, že bolesť by bola príliš neznesiteľná? Alebo len z márnomyseľnosti, aby ich nikto nevidel pri tom, keď sa ich ja rozpadá na kusy. Premýšľam o tom a nenachádzam odpoveď.

„Musíš ísť,“ poviem mu nakoniec.

„Nikam nejdem. Zostanem s tebou až do úplného konca,“ odvetí rozhodne.

„Musíš ísť,“ opakujem svoju predošlú prosbu, ale tentoraz o čosi naliehavejšie. „Chcem byť sama. Chcem sa kajať. Nikdy som nikoho nežiadala o odpustenie. Ale dnes to musím urobiť. Chcem si kľaknúť na kolená a vyliať všetky svoje hriechy do rieky zabudnutia. Chcem svoje meno vpísať do tejto zeme, aby vedel...“ nevládzem dopovedať. Slzy sa mi rinú z očí. Kradnú mi slová i myšlienky. Utápam sa v nich.

„Dovoľ mi, aby som bol pri tebe. Ak bude treba, budem s tebou kľačať, hoci aj celú noc.“ Viem, že by to naozaj urobil, no nemôžem mu to dovoliť.

„Je to moje posledné želanie. Rozlúčime sa teraz. Budeš od zajtra slobodný. Ži tak, akoby si ma nikdy nepoznal. Dýchaj tak, akoby sme nikdy neokúsili ten istý vzduch. Zabudni na mňa. Pamätaj si len to, čo bolo predtým, než sa naše cesty skrížili a než sme vrhli prekliatie na tento dom. Táto noc bude míľnikom. Keď nadíde ráno a ty ma nájdeš ležať bez života, budeš môcť vymazať škvrnu, čo nad nami visí. Pretože ja som poškvrnená. A so mnou každý, kto prešiel mojím životom. Odpusť mi, prosím, že som ti nedopriala šťastie. Odpusť mi všetko. Všetko, čo som kedy urobila.“

Znie to tak naučene a dramaticky. Ale nikdy som nič nemyslela úprimnejšie. Nikdy som tak veľmi netúžila po zmierení.

„Si tu?“ pýtam sa neisto. Nepočujem ho. Odišiel už?

„Tu som.“

„Hovoríš tak potichu. Ty si bol vždy taký pokojný a tichý. Nie ako ja,“ zasmejem sa v duchu. V skutočnosti sa už nedokážem smiať. „Podaj mi ruku.“

Keď sa naše dlane dotknú, ani jeden z nás nemá odvahu niečo povedať. Náš posledný dotyk. Akékoľvek slová sú zbytočné. Stisnem mu ruku najsilnejšie, ako dokážem. Ten stisk stelesňuje všetko, čo by som chcela ešte povedať. Opláca mi ho. Drží ma silno, takmer bolestivo. Mimovoľne si spomeniem na všetky slová, ktoré vyšli z mojich úst. Keby som len vtedy mlčala! Keby som držala jazyk za zubami a nešírila vôkol seba jed, keby som vedela prejavovať lásku, dnes by môj život vyzeral celkom ináč.

„Už choď,“ pobádam ho šeptom.

Pustí mi ruku. Počujem jeho kroky. Vie, že som sa rozhodla a on na tom nič nezmení. Neohrabane vstávam z postele a hľadám v zásuvkách to jediné, čo dnes v noci potrebujem. Nechám svoje myšlienky vpiť atramentom a tento príbeh zapíšem na papier, aby nezomrel. Zostáva mi už len niekoľko hodín, v lepšom prípade dní. V duchu prosím slnko, aby oddialilo posledné ráno a mesiac, aby bol mojím spojencom.

Neviem, kto bude čítať tieto riadky. Ale nemôžem dopustiť, aby tento príbeh upadol do zabudnutia a odfúkol ho prach z ciest ďalších životov, ktoré budú križovať svet. Na mojom mene nezáleží. Bola som svedkom všetkého, čo vám rozpoviem. Ale budem rozprávať tak, akoby som sa len z diaľky prizerala skaze jednej rodiny. Je to príbeh o láske. O sile odpustenia a o obyčajnej túžbe človeka stať sa lepším. Je to príbeh, v ktorom sa padalo na kolená, aby sa následne zrodil hrdina. Nie taký hrdina, ktorého telo pošramotili rany z vojen. Len taký, pre niektorých celkom obyčajný hrdina, pre mňa symbol odvahy. Je to príbeh o zbabelosti jedného muža a o sile ženy. Čitateľ, nech si kdekoľvek, počúvaj, čo ti teraz poviem. Nesúď, len počúvaj.

2. kapitola

Anglicko, Bath 1840

Všetci o nej hovorili. Slečna Christine Spencerová, jediná dcéra neslávne známeho grófa, prezývaného lišiak, svojimi pôvabmi prevyšovala každú mladú dámu široko-ďaleko. Jej krása natoľko oslepovala ženbychtivých mládencov, že im neprekážal ani do očí bijúci nedostatok majetku, ktorým rodina Spencerovcov trpela.

Neboli to však jej ohnivo červené vlasy, pre ktoré strácali rozum i tí najväčší rojkovia spomedzi mladých gentlemanov. Hoci nejedna lady bledla závisťou, pokúšali sa Christine zlomyseľne schladiť vyhlásením, že také ohnivé vlasy sú nevkusné, ba priam hriešne. Neboli to ani jej pery, plné a zvodné. Hoci nejeden potajme sníval, že práve jemu sa dostane tej cti pobozkať ich. Nebola to ani jej postava, možno až príliš útla, i keď práve pre tú krehkosť, bol by sa pre ňu pobil dokonca i lord Reigh, večne chorľavý, vzdychajúci lord, ako ho volali za zatvorenými dverami, keď sa nik nemohol pohoršovať nad toľkou trúfalosťou. Ale tie jej oči. Modré, čisté ako ich majiteľka, no predsa v nich bolo čosi vzdialené, akési tajomstvo, dosiaľ nerozlúštené.

V jej pohľade sa zrkadlila cnosť, s akou sa hrdo pýšila každá dáma tých čias, a predsa v ňom prevyšoval akýsi výsmech. Vedela, čo sa patrí, a predsa v nej vrela túžba po dobrodružstve, ktoré siaha ďaleko za hranice naučenej slušnosti.

Mohla mať každého. Ona si však vybrala jeho. Stať sa jeho milenkou jej prichodilo malou daňou, ktorou platila za svoje rozhodnutie. Prijímala ju s pokorou, nevyhnutnou pre ženu v jej postavení. Pramálo jej záležalo na mienke tých, ktorých považovala len za bandu pokrytcov, navonok krotkých ako baránok, vnútri zákerných ako zmija.

„Taká hanba,“ horekovala jej matka, ktorá do Christine vkladala nádeje na lepší život. Už dávno totiž stratili vážnosť, akú kedysi vzbudzovalo ich meno vo vyšších kruhoch. Jej otec, gróf, vášnivý hráč kariet, milovník pijatiky, oddával sa svojim radovánkam natoľko, že prehýril celý rodinný majetok.

„Prehral by aj vlastnú dušu,“ s obľubou hovorieval jeho brat, naoko karhavo. V skutočnosti ho však bratove počiny tešili, ba čo viac, bol na ne hrdý.

„Budú o nás klebetiť,“ snažila sa grófka Spencerová priviesť dcéru k rozumu.

„Tak nech, nech len klebetia! Ľúbim Ralpha a čoskoro sa stanem jeho ženou!“ odvetila Christine mierne otrávene.

Jedine Ralph v nej dokázal vzbudiť spaľujúcu túžbu, berúcu dych i všetky zásady. Nehľadiacu na nič. Túžila po ňom, po jeho bozkoch. Jeho dotykoch. Vzal si jej telo i dušu. Mal ju vo svojej moci, keď sa mu oddala. A preto teraz nosila pod srdcom jeho dieťa.

Patrilo sa, aby aspoň predstierala hanbu. Napĺňala ju však myšlienka šťastia, že na svet privedie jeho dieťa. Krv z jeho krvi. Vedela, že nie je Ralphovou jedinou milenkou. No to, čo sa medzi nimi odohrávalo, nebola len vášeň. Z nocí, plných hriechu, sa zrodila láska. Jej matka omieľala, že Ralph je diabol, ktorý zničil ich dobré meno, to jediné, čo im zostalo, a tým potupil celú rodinu. Ak by to aj bola pravda, a Ralph by bol hoci aj vyslancom pekla, Christine na to nedbala. Nech si ju berú, nech ju trýznia pekelné plamene. Pre jednu chvíľu v jeho náručí by zniesla čokoľvek.

V to ráno, keď sa spustili pôrodné bolesti, boli už v Bathe. O vycestovaní rozhodla jej matka, zúfalo unikajúc pred všetečnými zrakmi londýnskej spoločnosti, ktorá bola práve vo víre plesov a súkromných zábav.

„Ešte zatlačte! Vedeli ste pred manželstvom vliezť do postele, tak musíte vydržať!“ nenávistne vykrikovala babica. Už dlho posluhovala pri tajných pôrodoch. Drzosť, s akou pristupovala k „fajnovým paničkám,“ ako ich volala, bola cenou za jej mlčanlivosť.

Stala sa z nej stará dievka, ani príliš vysoká, ani príliš nízka, tvárou skôr pripomínala chlapca. Nikto však netušil, že aj ona si nesie svoj príbeh, podpísaný slzami a krvou.

Počasie bolo na to obdobie mimoriadne chladné. Slnečné lúče vystriedali mračná, jemný vánok ustúpil pred valiacim sa studeným vetrom, ktorý divoko kolísal korunami stromov. Akoby aj nebesá dávali na známosť, že práve tento deň spečatí osud Christine a že práve on všetko zmení, s takou prudkosťou, ako sa menil vietor, z mierneho na drsný.

Ťažký a zdĺhavý pôrod spôsobil, že sa Christine na dieťa ani nepozrela. Obostrel ju ťažký spánok, sprevádzaný nepokojnými snami.

Stála uprostred búrky, v snahe nájsť bezpečie naťahovala ruky k Ralphovi. Ten však nie a nie dostať sa k nej. Kričala, volala jeho meno, on sa však ani nepohol. Vtom sa kdesi z húštiny vynoril tieň, zlovestne vyškieral zuby. Mieril pištoľou najskôr na ňu, potom na Ralpha. Metala sa, naťahovala, pokúšala sa uniknúť nepriateľovi.

Zo zlých snov sa prebudila až po niekoľkých hodinách, keď verná komorná Bessie prišla ohlásiť návštevu.

„Ralph!“ potešila sa Christine. Nedbala na svoj zdravotný stav a vyteperila sa z postele. V prijímacom salóne, ktorý sa používal pre návštevy, ju však privítal niekto iný.

„Vy? Čo tu chcete? Odkiaľ ste vedeli, že som tu?“ chrlila otázky jednu za druhou, pričom ani na okamih nespúšťala oči z nenávideného lorda Byrona, ktorý zneužíval otcove slabosti. Obral ho o všetky pozemky.

„Žiaľ, musím vám oznámiť smutnú správu,“ hlesol lord. V tvári mu poihrával podlý úškľabok.

„Váš milovaný Ralph zomrel,“ pokračoval.

„Nie, klamete ako vždy! Len sa so mnou zahrávate,“ hnevala sa Christine, až od zlosti celá očervenela. Byronove slová jej však zamrazili srdce.

„Je to pravda,“ trval na svojom celkom nenútene. „Správa o jeho smrti dorazila do Londýna včera. Už sa po vás nevráti.“

Vraví sa, že každý človek zomiera iba raz. Avšak ľudia prichádzajú o život rôznymi spôsobmi. Niekedy stačí výstrel, pád z koňa, či nezmyselné vojny, povstania a život sa skončí. Niekedy však smrť prichádza nebadane. Nikto o tom netuší, nikto nevidí a predsa v človeku zomrie jedna časť.

V ten deň Christine pohasli plamienky v očiach, nahradila ich zatrpknutosť. Počiatočný hnev nad nespravodlivosťou nahradilo zmierenie. Upadala do akejsi letargie. Hodiny sa menili na dni, dni na týždne.

Napokon bol vynesený konečný ortieľ. Vydá sa za lorda Byrona a zachráni ich rodinu. A ona, ochromená bolesťou, súhlasila.

„Ukážte mi dieťa!“ prikázala, keď už dokázala vnímať okolitý svet.

Keď dojka vošla do jej izby, v náručí držala dve dievčatká. „Pani moja, tu sú vaše dcéry,“ bojazlivo prehovorila dojka a podala jej deti s takou nehou, akoby ich sama na svet priviedla.

„Dve? Ony sú dve?“ prekvapene zdvihla hlavu Christine.

„Áno, pani moja, dvojičky.“

Christine si ich premerala takým ľadovým pohľadom, až sa obe naraz rozplakali.

„Odnes ich, nech ich nevidím,“ prehovorila opäť bez náznaku akéhokoľvek materinského citu.

Akonáhle osamela, horko sa rozplakala. Bude to veľká svadba. Prídu všetci tí, ktorí ju ešte nedávno nazývali pobehlicou. Budú sa usmievať, no v ich úsmeve - na prvý pohľad sladkom, bude škodoradosť a nenávisť. Budú jej podávať ruky a blahoželať jej, zatiaľ čo si budú priať, aby už neokúsila ani náznak šťastia. Budú jesť vyberané koláče a v mysli rozoberať každý, i ten najmenší detail, aby mali dámy o čom klebetiť. Páni budú opäť dúfať, že sa im poddá. Milenky, oblečené do luxusných šiat, budú navonok prejavovať pohoršenie nad jej činmi, no keď to nikto neuvidí, stretnú sa aj ony so svojimi milencami, aby sa oddávali tomu, čo je cez deň zakázané, no v noci, tmavej a priam pozývajúcej na hriech, žiaduce.

A v tom tichu zaznel jej sľub, tajomný a plný emócií, tak starostlivo potláčaných.

„Stanem sa Byronovou ženou, no už nikdy nikoho nebudem milovať. Ani svoje dcéry!“ prisahala si.

3. kapitola

Najväčší londýnsky milovník žien, nadšenec umenia rôzneho druhu, sa nechal zapriahnuť do jarma manželského. Lord Jason Byron a slečna Christine Spencerová oficiálne ohlásili nadchádzajúci sobáš. Svoje rozhodnutie, vzájomne sa ctiť a milovať, spečatia v kostole Svätého Jakuba pred zrakmi najvýznamnejších členov Londýnskej spoločnosti. Lord na svojej nastávajúcej vôbec nešetrí, boli sme informovaní, že svadobné šaty jej dal priviesť z ďalekého Paríža. Vskutku škandalózne, ak uvážime, že nad povesťou jeho milej visí tieň. Nebudeme však zachádzať do podrobností, keďže spomínaná mladá dáma patrí do váženej rodiny. Napriek tomu, že prajeme snúbencom veľa šťastia, lord nám oznámením tejto udalosti sčasti zlomil srdce. Ako zaľúbený manžel ochudobní našu redakciu o články z jeho života, plného pikantností. Nezostáva nám teda iné, len vziať túto skutočnosť na vedomie a nájsť si inú obeť na spríjemnenie ponurých dní v Londýne. Už teraz vám sľubujeme, že náš ďalší miláčik bude rovnako nevšedný ako lord Byron. Povráva sa totiž, že istý mladý šľachtic prechováva nežné city k istej lady, ktorá sa, dovolíme si povedať, za neobvyklých okolností objavila uprostred našej spoločnosti. Kto to je a aká to záhada je vytesaná do jej krásnej tváre?

Londýnsky klebetník

Christine stála nehybne vo svojej izbe, upierala oči k veľkému zrkadlu, kde sa ako prízrak črtala jej tvár. Svadobné šaty jej sedeli ako uliate. Bola krásna, i keď za posledné týždne pochudla. Málo jedla a ešte menej spala. Už nebola smutná. Zmierila sa s osudom. Spočiatku sa ho snažila podviesť, obalamutiť, aby si pre seba uchmatla miesto v raji už tu na zemi. Ale podviesť silu oveľa vyššiu než ona sama, nech už bol jej hýbateľom ktokoľvek, by sa jej nevyplatilo. Usmiala sa na svoj odraz, no bol to zvláštny druh úsmevu. Človeka z neho rozbolelo srdce, aj keď nepoznal príčinu. Čitateľ, nikdy som nevidela smutnejšiu a zvláštnejšiu nevestu zároveň.

Vždy som verila, že v tvári nevesty je toľko vzrušenia, koľko len ľudské oko môže na tvári zazrieť. Táto nevesta však bola poblednutá, a predsa v nej zostali záblesky odhodlania. Náznak ohňa pripraveného vzbĺknuť. Len nájsť človeka, dostatočne silného, aby sa nenechal poraziť nápormi bolesti a dostatočne trpezlivého, aby roztopil ľady tam, kde už nikto nedúfal v slnko.

„Čo sa deje, pani moja?“ ustarostene sa pýtala Bessie. Obávala sa, že Christine to nezvládne a každú chvíľu padne na zem v mdlobách.

„To nič, len sa mi zakrútila hlava,“ ubezpečila ju Christine, pričom si upravovala spodný lem šiat.

„Vravela som vám, aby ste sa poriadne najedli. Ale vy nie. Zasa ste nič do úst nevložili. A pozrite, tu je výsledok. Už len to nám chýba, aby ste zamdleli rovno pred oltárom uprostred obradu.“ Bessie si pretrela čelo. Mala o svoju paniu strach. Nepáčilo sa jej, ako v posledných dňoch ochabla. Práve ona - kedysi taká svieža a čulá. Všade jej bolo plno. Zdalo sa, akoby od jej premeny prešli celé veky.

„To nič nie je. Neboj sa, Bessie, len mi je akosi teplo. Tie šaty sú pritesné. Kto by v tom, preboha, vydržal bez toho, aby mu nedochádzal dych? Ten krajčír z Paríža, ktorý ich pre mňa šil, bol určite zlomyseľník, čo neznáša ženy. Inak si neviem vysvetliť, ako mohol ušiť také odporné šaty.“

„Ach, od hladu už hovoríte samé hlúposti,“ pousmiala sa Bessie. Tešilo ju, že Christine nestratila všetku iskru, čo v nej driemala.

Vzala do ruky kefu a začala ňou prečesávať dlhé vlasy. Naučenými pohybmi sa snažila skrotiť nepoddajné kučery. Už hodnú chvíľu meškali, no ani jedna z nich sa nenáhlila. Bolo známym zvykom, že si žena dáva na čas, zatiaľ čo muž na ňu čaká. Žena je dar, ktorý si muž musí zaslúžiť. Niekedy pripomína vojnovú korisť. No na rozdiel od toho fyzického boja, kde je v stávke česť a holý život, v tomto sa hrá o srdce.

„Nevrťte sa toľko, inak vás nikdy neučešem! Nechcete predsa nechať vášho nastávajúceho pridlho čakať.“

„Čo ma je po mojom nastávajúcom!? Nezáleží mi na ňom. Ani na tejto svadbe mi nezáleží.“

„Tak nehovorte. Boh...“

Ani nestihla dopovedať, keď sa k nej Christine obrátila. Tvár jej horela od zlosti. Nahromadený hnev vyplával na povrch. Boh? Nie, o tom nechce počuť ani slovo. To on ju o všetko obral. To on spôsobil, že svoj život musí vložiť do rúk muža, ktorého nemiluje.

Boh... Len to slovo ju natoľko popudilo, že celkom zabudla, kým pre ňu Bessie je. Zabudla na dôvernosť, na puto, čo ich spájalo. Len hnev. Potrebovala ho dostať von. A keď už vyplával na povrch, keď už našiel spôsob, ako prejsť na viditeľné miesto jej bytosti, nemienila sa ho vzdať. Stal sa hnacou silou, ktorá jej nedovolila v zármutku prísť o rozum i dušu.

„Boh? A kde bol ten tvoj Boh, keď mi vzal to najdôležitejšie, čo som kedy mala?“ spýtala sa, no vedela, že akúkoľvek odpoveď dostane, neuľaví to jej trápeniu. Neznášala bezduché táranie.

„Cesty Pána sú nevyspytateľné. Nikdy a nikomu nenakladá viac, než je schopný uniesť,“ prehovorila Bessie naučené verše. Bola to dobrá žena, no príliš jednoduchá na to, aby dokázala pochopiť ľudskú bolesť. Čo už by mohla ona, nevzdelaná a obyčajná slúžka, vedieť o útrapách, s akými sa stretávajú ľudia ako Christine? Poznala síce biedu, ale bolesť a stratu nie. Matka, i keď zomrela, jej nechýbala. Nepoznala ju. Mala len svoju milovanú sestru, pre ktorú by obetovala čokoľvek.

„Pche,“ odfrkla si Christine. Rozhovor sa skončil. Podišla k stolu. Na ruku a pod záplavu hustých vlasov si nakvapkala trochu levanduľovej vône. Miestnosť naplnila sladká jemná vôňa, ktorá dokonale pristala jej nositeľke. Nastal čas. Obrátila sa k dverám, vedela, čo ju čaká, keď tentoraz prekročí ich prah. Ešte naposledy sa na seba zadívala v zrkadle a vyšla von. V ústrety novému životu.

Vykročila k schodisku. Zhlboka sa nadýchla a snažila sa potlačiť prízraky minulosti.

Prvý schod.

„Už nebudeš len mojou milenkou?“ šepkal jej Ralph a držal ju okolo drieku. „Vezmeme sa a ja ťa odtiaľto odvediem. Pôjdeme tam, kde nie sú ľudia takí úzkoprsí a kde budeš môcť byť takou, aká v skutočnosti si.“

„To znie ako rozprávka. Vari také miesto skutočne existuje?“ pýtala sa vtedy Christine, neskrývajúc zvedavosť.

„Budeme žiť v Amerike. Pripravím pre nás domov a potom si ťa tam odvediem. A sem sa už nikdy nevrátime.“

Bože, len nesmie zastať. Musí prejsť po tých schodoch. Prečo má pocit, že sa každú chvíľu udusí? Druhý schod. Tretí.

„Ako vieš, že budeme spolu šťastní? Ako vieš, že neskončíme rovnako ako tie povrchné manželské páry v Londýne? Nezniesla by som, keby si ma prestal ľúbiť. Keby som po večeroch len vysedávala a ty by si sa opíjal, len aby si nemusel hľadieť na moju tvár,“ obávala sa Christine.

„To sa nikdy nestane. A vieš, ako to viem? Pretože naše cesty sa preťali, aby si mi ukázala skutočný život. Ty si zo mňa urobila lepšieho človeka. Také niečo nemôže pominúť rokmi. Nemôže to odniesť staroba. Aj keby som stratil pamäť, vôňa tvojej pokožky ma prinúti spomenúť si.“ To vyznanie ju dohnalo k slzám.

Tak veľmi si želala, aby sa to stalo. Aby sa tu Ralph ukázal a aby ju ubezpečil, že všetko, čím si musela za posledné týždne prejsť, bol len zlý sen.

Štvrtý schod. Piaty.

„Bessie mi povedala, že ženy v Amerike sú všetky do jednej nemravné. Že sú vulgárne a vraj jazdia na koni nahé,“ opakovala slová svojej komornej. Ralph najskôr mlčal. Potom si vložil tvár do dlaní a nahlas sa rozosmial.

„Ach, tá Bessie. Namôjveru, neviem, kde na to chodí.“

„Takže to nie je pravda?“

„Isteže nie, moja najdrahšia. Neobávaj sa, nie je tam o nič skazenejší život ako tu.“

Už stála takmer na poslednom schode. Utrela si slzy, čo jej padali po lícach v poslednej chvíli, keď stará Christine ešte žila a dýchala na dne jej ubolenej duše. Ale tu, čitateľ, tu sa to všetko skončilo. Tu sa jej staré bytie roztrieštilo.