Realizované s finančnou podporou

Združenia vydavateľov a kníhkupcov

Slovenskej republiky.

Peter Krištúfek

Ema a smrtihlav

© Peter Krištúfek, 2014

Design & Layout © Palo Bálik, 2014

Slovak edition © Artforum, 2014

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha je fikcia, ktorá viac či menej odráža skutočný svet. Nemôže sa však v žiadnom prípade zamieňať s literatúrou faktu alebo odbornými historickými štúdiami. Jej ťažiskom je predovšetkým príbeh, napísaný s istou dávkou fantázie. Túto samozrejmosť zdôrazňujem s dobrým úmyslom niektorým čitateľom, ktorí na to s obľubou zabúdajú.

I

1.

More dýchalo ako spiaci živočích.

Keď vstupoval do vody, premkol ho pocit intenzívneho chladu a na chvíľu sa dokonca zdalo, že mu vyrazilo dych. Cítil, ako sa mu sťahujú cievy a klesá teplota tela.

Končeky prstov na nohách si necítil. Cit v nich stratil už v detstve. Cez vodu, ktorá ich zväčšovala, pozoroval zrohovatenú pokožku a nepravidelné hrbolčeky. Spravil ďalší krok.

Ponoril sa. Prerývane dýchal a v ušiach počul mohutne búšiť svoje srdce.

Do tela sa mu zapichli stovky mrazivých ihiel. More ho ťahalo a hádzalo, občas sa ocital väčšmi pod hladinou ako nad ňou. Zvrtol sa a radšej zamieril k brehu. Spravil dve neohrabané tempá. Odliv sa zapieral proti nemu.

Prúžkované ležadlo rozložené na piesku sa nechcelo priblížiť. Ležala na ňom jeho žena.

Vo filmoch sa takto zvyčajne začína snová scéna.

Ale toto nebol sen.

A muž sa volal Šimon.

2.

Keď vyslovíte slovo Bratislava, nehovoríte o jednom meste. Je ich totiž viac. A nielen preto, že v minulosti nosila rozličné pseudonymy: napríklad Pressburg alebo Pozsony.

Tento príbeh má začiatok v Bratislave, model 1937, a koniec v Bratislave, model 1945. Zdá sa, že medzi nimi uplynulo celé storočie.

A to nie je všetko.

3.

Šimon slávil so svojím bratom Leom meniny v rovnaký deň, narodili sa každý na opačnej strane roka. Ten obligátny spoločný 8. november, kdesi medzi sviatkami každého z nich, rodičom pravidelne zazlievali, pretože to vyzeralo, akoby pri výbere krstných mien neprejavili dostatok fantázie. A tak ich oslava, podobne ako darčeky samotné, bývala iba polovičná. Presne tak to zodpovedalo povahe ich praktickej matky, ktorá by najradšej všetko na svete zjednodušila a pospájala.

Na začiatku príbehu mal Šimon päť rokov a jeho brat o rok menej.

Ich otec sa narodil ako Čech a mama ako Židovka.

Tak sa to občas zbehne. Mali sa veľmi radi.

Všetci štyria žili v priestrannom trojizbovom byte na Kúpeľnej ulici a z okna mohli obdivovať budovu kúpeľov Grössling.

Pri tom pohľade vždy Šimona v nose pošteklil imaginárny chlór a neskôr mu stačila aj krátka spomienka, aby začal kýchať. O vode vždy radšej čítal, ako by sa jej mal dotýkať, dokonca ho bolo ťažké prehovoriť, aby sa vôbec okúpal. Otec sa ho kedysi v Grösslingu pokúšal naučiť plávať. Bezvýsledne. S nosom plným štipľavej vody a červenými očami sa Šimon zaprisahal, že tam už nikdy viac nevkročí.

Mal rád všetko farebné a sladké. V knihách mu preto celý život zostávali papieriky od cukríkov: modré, červené, zelené alebo oranžové. Podľa nich sa dala odhadnúť chuť a rýchlosť deja. Ak ich medzi dvoma stránkami ležalo niekoľko, nešlo o veľmi zaujímavé čítanie.

Jahodový, citrónový, čučoriedkový príbeh.

Otec pracoval ako architekt a vášnivo miloval priehrady.

Keď vzal Šimona na Dolné Kočkovce, ktoré tvorili prvú časť Vážskej kaskády, spoločne pozorovali ako ponad hať letia divé kačice. Kúsok nad hladinou lastovičky šikovne lovili hmyz. Zdalo sa, že stačí len nasať do pľúc vlhký studený vzduch a vzlietnuť. Dolu, pod nimi, pod vysokou betónovou stenou ako kus pokrčeného farebného celofánu vo sviežom vetre, ktorý im čeril vlasy, kľukatým letom stúpal k oblohe zablúdený ohniváčik.

Drobný motýľ s planúcimi krídlami.

Otec mal motýle rád a náruživo ich zbieral.

Raz dovolil Šimonovi prizerať sa, keď na veľkom stole vo svojej pracovni preparoval babôčku pávookú, latinsky Vanessa atalanta. Z krídel ho sledovali štyri neživé modré oči na tehlovočervenom podklade. Motýľ ležal na napínadle pripichnutý cez hruď a tenké prúžky papiera prichytené špendlíkmi držali rozprestreté krídla, pretože krehkej krásy sa nesmelo dotknúť nič, čo by ju mohlo poškodiť.

Keď vyschli a ustálili sa vo svojom tvare, babôčka sa dostala k ďalším motýľom, pod sklo, do veľkej obdĺžnikovej škatule potiahnutej čiernym knihárskym plátnom.

Mama šila kostýmy a večerné šaty pre bohaté zákazníčky.

Občas s nimi siahodlho diskutovala o tom, ako sa dopĺňa farba látky s odtieňom pleti a vlasov. Bledolíce dámy nahovárala na sýte farby, s výnimkou belasej a zelenej, pravdaže. Tie potom vytvárajú dojem, že pokožka je mdlá a nezdravá. Príliš červené líca najlepšie stlmí tmavočervená látka rozličných tónov. Plavovlásky by sa podľa možnosti mali vyhnúť krikľavo žltej a oranžovej, ale – naopak – výborne vyniknú v pastelových farbách. Obzvlášť belasá spôsobuje, že sa od nej blond vlasy svietivo odrážajú. Môžu nosiť aj bielu, čiernu alebo sivú. Brunetkám a čiernovláskam pristanú základné farby a ich sýte odtiene. Hrdzavé dámy zažiaria v matne zelených a belasých šatách, k ich vlasom sa hodia aj fialová a tmavofialová farba.

Na fľaky používala Eau de Javelle, ktorú si doma sama miešala z destilovanej vody, chlórového vápna a kryštalickej sódy.