Date: 2014-07-27T22:00:00+00:00

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na
zlatyfond.sme.sk

Prostonárodný domáci lekár

Liečenie ľudí

Ján Kováčik

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2014 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2014 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Maga, Jaroslav Geňo, Andrea Jánošíková, Patrícia Šimonovičová, Katarína Tínesová, Eva Lužáková, Bohumil Kosa, Silvia Harcsová, Peter Páleník

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0036-0

Pôvodná publikácia

Ján Kováčik. Prostonárodní domáci lekár čili sbierka len vyzkúsených domácich prostriedkov k vyliečeniu rozličných nemoci u ľudí i domácich zvierat. Tlačou a nákladom „Austrie“, kníhkupectva a kníhtlačiarne. Viedeň 1894. 224 s.

Bibliografické poznámky

Prostonárodní domáci lekár čili sbierka len vyzkúsených domácich prostriedkov k vyliečeniu rozličných nemoci u ľudí i domácich zvierat.

Dľa spoľahlivých prameňov a od výtečných lekárov podáva Ján Kováčik učiteľ a organista bogdánovský.

Vo Viedni 1894

Tlačou a nákladom „Austrie“, kníhkupectva a kníhtlačiarne

Poznámka Zlatého fondu SME: Dielo sme prepísali zo švabachu.

Úvod

Dielko toto, nesúce názov: „Prostonárodní domáci lekár“, odosielam medzi veľactené obecenstvo so stanovišťa tej presvedčenosti: že ono v mnohých pádoch ľudu nášmu môže sa stať opravdivým dobrodincom; zvlášte chudobnej triede, ktorej počet najvyššie vystupuje. Upadne-li nektorý jej člen do nemoce, nenachádza skormútená rodina prostriedku, ktorým by mu k predošlému zdraviu prispeť mohla, keď totiž lekár 2-3 hodiny cesty vzdialený býva. Známe sú nám vonkovanom všetky nemožnosti chudobnej triedy, ktoré vonkoncom nedovoľujú lekára povolať.

Jak mnohý vyhnul by predčasnému hrobu, keby sa mu skorá pomoc bola podala. Jako malá iskra s menším namáhaním sa udusuje: tak i rýchla pomoc v rozličných chorobách nebezpečenstvo ľahšie odstraňuje.

Všehotvorca, ktorý nám krásnu prírodu „za matku“ dal, postaral sa o to: aby ona nám bola „všetkým“: vychovateľkou, učiteľkou a spolu i lekárkyňou.

Dielko toto podáva nám lieky v hojnosti v prírode sa nachádzajúce, ktorými ju Boh k nášmu dobrému obohatil.

Dľa návodu dielka tohoto pokračujme aspoň dotiaľ, dokiaľ zkúsený lekár k pomoci prispeje.

Zdravotné pravidlá

Aby sme sebe a deťom našim predčasnú smrť nepripravili, odstraňujme všetko, čo zdravie naše podkopáva. Jak veľký počet bohužiaľ je tých, ktorí od veku svojej mladosti nesú sebou neodstrániteľné zárodky ťažkých chorôb, (nepovedome zapríčinené), ktoré čo víchrica vybušia v najkrajšom veku, by ich vložili v hrob tmavý.

Neodškriepiteľná zásada je: „Predne nech sa otúži telo, až potom nech sa duch vedami a srdce cnosťmi okrašľuje. Príslovie hovorí: V zdravom tele — zdravý duch, a kde je zdravý duch, tam sú i zdravé myšlienky — náhľady, rozsudky, jak jednotlivcov tak i celej krajiny.

Čím rozmazlenejšia je výchova tela, tým prístupnejšie je telo každému dojmu, tým skôr vkorení sa doňho nemoc, a skôr lebo neskôr dostavia sa smutné úkazy, čo každodenne videť môžme, — srovnávajúc statistiku úmrtnosti v mestách s obyvateľstvom na vonkove. Mnohý maznáčok pri všetkej úzkostlivej opatere matkinej a pri všemožnej pomoci lekárskej hneď umiera nepatrnou nemocou, keď naproti tomu biedou otvrdlý psotár nevie, čo je liek a pohodlný život, a jedine otúženým telom premôže nebezpečnosť choroby.

Otúženosť tela od najútlejšieho detinstva je nielen základom zdravia, ale napomáha aj ducha výdatne. Nebráňme dieťaťu veselosť, nech sa smeje, skáče a behá, tým vyviňujú sa prvé sily telesné.

K otúženiu tela voľme i primerané pokrmy. Lekári odporúčajú pre dietky mlieko, jedál múčnych vraj nie mnoho, strukoviny, mäso zväčša, pre všetky však dobrú mäsitú polievku. Nebude zbytočné, keď spomenem mienku istého slavného lekára, ktorý veľmi dôrazne tresce zastaralú u nás obyčaj, že bývajú malé deti krmené kašou. Dietky samy proti tejto kŕme už prirodzenú nechuť na javo dávajú, plačú, zpierajú sa, ale nič na plat, neuprositeľné maminky neprestanú, dotiaľ sa vahančok nevyprázdni. Nekvasená múka v žalúdku s ťažkosťou rozplyne, kde zdravého trovenia a pohybu sa požaduje. Dieťaťu, nemohúc to stroviť, zostáva pokrm jako nerozpustený maz v žalúdku, a telesným tam teplom rozkvasený súc, plodí červíkov a zanečisťuje črevový priechod. Nejedna matka narieka a hovorí: „Dieťa mi niekto uriekol“ a naše nezkúsené, ba nesvedomité baby majú hotovú vodu na svoj mlyn; čomu býva následok, že dieťa na vzdor všetkým nerozumným liekom vädne až uvädne.

A túto ťažkú záživu nad mieru ešte zväčšuje až dosiaľ panujúci zlozvyk, že dieťa v plienky a perinky povojníkom čo najsilnejšie sa sťahuje tak, že ani hýbať sa ani dýchať nemôže, súc jako v preši. Proti tomuto zlozvyku, vývinu telesnému nad mieru škodlivému, povstal už dávno výtečný dr. Hamernik. Dieťa na Čiernej Hore nepozná ani perinky ani povojníka, ba ani kolísky a predsa obdivujeme jeho telesnú silu a vyvinutosť.

Čo sa týka nápojov, je voda najzdravší občerstvujúci nápoj, bo obsahuje rozvodivú vlastnosť, premeňuje potraviny v jemnú štiavu mliečnu a je vyčisťujúcim prostriedkom. Za našich časov radia lekári pre slabé dietky aj pivo, skrze chmel vraj žalúdku sily dodáva. Dáva-li sa deťom v malých dávkach i víno vraj neuškodí.

A čo káva? Tá drží sa za všeobecný jed u dietok. Všetkým známo je, že rozburuje krv, a to, čo sme zažili, vyháňa skrz svoje trovenie von. V tom páde najlepšie bude, keď sa deťom pripraví káva z tých vecí, ktoré dr. Kneipp radí.

Vôbec buď pravidlo, nech dieťa všetkému, aj tej najjednoduchšej potrave privyká, lebo nikto nevie, do jakých pomerov ho osúd uvrhne.

Po potrave najdôležitejšie pre zdravie je vzduch a čistota. Mnohí rodičia, neberúc ohľad k tejto veci predôležitej, rušia sami, bárs nevedome zdravie dietok svojich. Ovšem sa neobjavujú účinky tejto nevedomosti (u mnohých viac nedbanlivosti) hneď, ale dieťa hynie, až — vyhynie.

Dietky bez rozdielu na vek majú ťažký deň ísť na čerstvé povetrie a to bárs v jakom čase; to im neuškodí, ale vôbec prospeje. Čo by maly hovoriť dietky, ktoré v dáždi, vo vetre lebo chumelici, sňahu štvrť hodiny ba i diaľ cesty putujú do školy? (jak n. pr. deti šelpické, klčovanské a. p.) A hľa, navráťac sa o 4. hodine domov, jedia s náramnou chuťou, spia výborne — a sú zdravé vraj jako Turci.

Belmo v oku. Veľmi početné pády vyliečenia belma (povlaku) na oku, previedly sa pri pomoci nasledujúceho lieku domáceho: Vezmime čerstvé vŕšky z obyčajnej ruty zahradnej (ruta graveolens) a vytlačme z nich trochu štiavy do kalíšťoka; z tejto štiavy pustí sa jedna kvapka do oka belmom zatiahnutého, pri čom pravda chorý „hore značky“ ležať musí; zatým dáme trochu cukru na rozpálené železo a dym z neho povstávajúci zafukovať budeme na belmo. Tento jednoduchý prostriedok upotrebuje sa iba jedenkrát cez deň; avšak treba ho tak dlho opakovať, ažby belmo celé zmizlo.

Belmo v oku. Jeden z mojich žiakov dostával belmo, tak že už na choré oko zhola nič nevidel. Pomáhalo sa mu jako kto radil, konečne ale ktosi rodičom poradil: aby si chlapec víčko hadím sadlom aspoň tri razy cez deň dobre potieral; had ale, jehož sadlo s dobrým prospechom upotrebiť chceme, musí byť (vraj) pred Ďurom zabitý; na tom aspoň stojá naše pôverčivé babičky. Dosť na tom: sadlo dostalo sa z hada vraj pred Ďurom zabitého, ktorým, keď si chlapec niekoľko razy horné víčko (mihalnicu) dobre natrel, i na oko prezrel, a teraz tak dobre vidí, jako predtým. Hadie sadlo u nás vôbec ku všeličomu potrebujú.

Bez. V životopise najslavnejšieho lekára z prvej polovice minulého storočia, Herm. Boerhave († 1738), rozpráva sa, že kedykoľvek v jarnej dobe roku prešiel popri kvitnúcom stromku bezovom (hular; Sambucus nigra Lin.), sňal pred ním klobúk a pozdravil ho v latinskej, toho času medzi vzdelancami vôbec panujúcej reči: Salve sambuce! (vitaj bezu!) A čože slavného muža ponúkalo k tejto úcte? Nič iného, jako veľká užitočnost suchého kvetu bazového v domácom lekárstve. Odvarok zaiste tohoto kvetu, za včasu (pri počiatku neduhu) potrebovaný, prelomiť môže celý rad viac menej nebezpečných, z nastydnutia pochádzajúcich nemocí, počnúc od nádchy až po zapálenie pľúc a ľahšie osypavé choroby detinské. Nuž tedy, nechže obozretná gazdinka nezabudne ani tejto jary zaopatriť sa otáznym, žiadnych výdavkov nepožiadujúcim liekom domácim!

Bavlna pri vyšívaní. Jak nebezpečné sú terajšie veľmi ohnivé barvy anilinové, dosvedčilo sa na jednej mladej dcére z najlepších domov mesta Berlina. Nemajúc inej nutnej práce okolo domu, trávila svoj čas vyšívaním obrázkov vlnou, rozlične barvenou. Dievčina, pred tým jako orech zdravá, dostala razom boľavé oči a gamby na ústach zapuchly jej tak, že len trápne lyžicu do úst vložiť a jesť mohla. Utrápení rodičia, jako i lekári, z prvu vysvetliť si nevedeli príčinu tej premeny, až napokon jeden lekár tázal sa: Či nevyšíva rozlične barvenou vlnou? čomu rodičia prisvedčili. „To je príčina choroby,“ odvetil lekár. Z výparov červenej, anilinom zabarvenej vlny, zapálily sa oči a gamby, ktorý neduh len po dlhšom boľastnom liečení odstrániť sa mohol.

Besnota u ľudí. „Lipské Noviny“ uverejnily nasledujúce oznámenie 82-ročného polesného Gastel-a: „Nechcem svoje tajomstvo bezpečného lieku proti besnote vziať so sebou do hrobu, ale mienim ostatnú službu preukázať človečenstvu, keď uverejním spôsob: jako treba liečiť ľudí, od besného psa (alebo iného zbesnelého zvieraťa, na pr. mačky, vlka) pokúsaných, aby strašlivá choroba besnoty u nich nevypukla. V dlhom živote mojom užil som v nepočetných pádoch tento prostriedok, a síce vždy s tým istým neomyľným prospechom. Ranu, pokúsaním besného zvieraťa povstalú, treba vymyť vlažným octom a letnou vodou, zatým ale tak vyutierať, aby trocha obschla; konečne treba do rany naliať nekoľko kvapiek kyseliny chlorovodíkovej (dostane sa v každej lekárni, pod menom: Chlorvašerstošsäure), ktorá všetek jed, vo sline besného zvieraťa obsažený, úplne zničí, a tým i nebezpečenstvo vypuknutia choroby odstráni.“ Početní, už pred dlhým časom od besných psov pokúsaní ľudia vďačne vydávajú svedoctvo Gastel-ovi, že ich zachránil od strašnej choroby.

Besnota u ľudí. Určitejšie zprávy o lieku Gastel-ovom proti besnote u ľudí uverejnené, veľkú pozornosť prebudily na všetky strany, čoho dôkazom je, že mnohé prípisy verejne upravené boly ku Gastel-ovi, aby spôsob liečenia ľudí, od besného psa pokúsaných, prísnejšie opísal, než jako stalo sa to v krátkom oznámení jeho. Gastel uverejnil tedy toto: On sám bol od besného psa pokúsaný a v zúfalom strachu svojom upotrebil „na dobré šťastie“ prostriedky, ktoré práve mal pri ruke. Prvé tedy je: vymyť ranu čím skôr miešaninou teplého vínového octa a vlažnej vody, v rovnakých čiastkach, n. pr. po štrvt litre; jetli možno, nech upotrebí sa k tomu vymytiu morská huba (spongia), zatým ale vytiera sa rana mäkkým, starým suchým plátnom. Napokon vleje sa do rany toľko kyseliny chlorovodíkovej, ktorú v obyčajnom živote voláme soľnou kyselinou (Salzsäure), až ona vyplní sa a pokryje ňou docela. Kyselina ponechá sa na rane tak dlho, až sama od sebe ztratí sa a rana zaschne. Hubu a plátno, pri čistení rani upotrebené, nutno hnedky spáliť, aby jed, do nich asnáď vniklý, nikomu ďalej škodiť nemohol. Pocestným ale, ano všetkým osobám, ktorí hor udaný liek aneb lekársku pomoc hneď obdržať nemôžu, nutne radíme, aby so sebou nosily v papieriku dobre utlčenú soľ kuchyňskú, a keby — čoho Pán Boh uchovaj — od psa pokúsané boly: nech hnedky, ale hnedky, do tej rany soli nasypú. To pravda pôsobí hroznú boľasť; ale cieľ skutku tohoto práve v tom záleží: čerstvú ranu ešte viac rozdráždiť a ku krvácaniu prinútiť, aby sme tak jed, zo sliny besného psa v rane pozostalý, s krvou vypudiť mohli. Ktoby ale ani soli nemal pri ruke, nech aspoň vlastným močom (pre soľ v ňom obsaženú) ranu hnedky, potom čo najčastejšie vyumýva, ažby sa dostal domov alebo na miesto, kde lekársku pomoc obdržať môže.

Cmar. O tejto dobe roku mávame najviac výborného mlieka, a tak i časté dorábanie masla zo smotánky, a pozostatok práce je povšechne známy cmar (tu v Nitr. podmaslie). Mierna kyslosť mliečného pozostatku toho je, jako známy lekársky spisovateľ, dr. Osiander, udáva, výborné občerstvenie pre chorých v tyfuse, v sypanicách a iných, s horúčkou spojených nemociach, takže mnohí takí chorí vyliečiť sa dajú hojným požívaním cmaru, najmä v podletnom čase; pri čom ale predkladá sa, že kto „kúru cmarovú“ potrebuje, dokým ona trvá, všetkých nápojov silicových (vína, piva, pálenky atď.) vystríhať sa musí.

Červienka. Červienka je, jako známo, epidemická, často smrteľná choroba, ktorá lekárom i liekom odporujúc dlhším trvaním človeka zoslabí a umorí, prvej nežby mu sama prirodzenosť pomohla. Vzdelaná, v domácom lekárstve veľmi zbehlá pani Lešková (nekdy manželka povestného Lešky, od ktorého známy „Elenchus“ máme), poradila písateľovi týchto riadkov, už od 5 týždňov červienkou trápenému toto: vezmú sa 2 žajdle čerstve nadojeného mlieka, ktoré nad ohňom treba, pri neprestajnom miešaní, asi za 3 — 4 hodiny tak variť, jak sa s lekvárom stáva, ažby z neho hustý vývarok zostal, jako býva lekvár; z hustého vývarku tohoto dáva sa nemocnému častejšie na konci noža, čo mu znamenite chutná, bo vývarok je od syrupu sladší, a choroba je na skutku pristavená. Neradíme ale tento liek hneď z počiatku choroby potrebovať; ona musí za dakoľko dní vyslúžiť, a iba keďby ďalej „trucovala“, udusí sa spôsobom opísaným. K.

Drobnice. V oči tomuto nebezpečenstvu za vhodné držíme sdeliť nasledujúcu dôležitú zprávu, ktorú uverejnil talianský cestovateľ Eduard Beccari. Keď on totiž navštívil ostrovy Aru v indickom svetomori, zúrily tam hrozným spôsobom nákazlivé drobnice, proti ktorým ale potrebovali tamejší hollandskí lekári, a síce s najlepším prospechom, chinín, tú istú látku, ktorá je proti zimnici (hodoňke) liek nepochybný. Spomenutí lekári dávali, keď objavili sa prvé znaky choroby, silné dávky (dosis) chinínu, 60 do 100 anglických gránov, čoho následkom každý výbuch sypaníc ostal veľmi miernym, takže v hollandskom špitále z 300, nákazlivými sypanicami zachvátených ľudí len dvaja zomreli. Toto je tak skvelý výsledok, že iste zasluhuje, aby naň i naši, najmä na vonkove úradujúci lekári pozorné zraky svoje obrátili.

Glieda hrnčiarska. Obyčajná glieda (glasúra) hrnčiarska drží v sebe olovo, na ktoré ocot, alebo iná, v jedle obsažená kyselina tak pôsobí, že gliedu rozhryze, čiastku olova roztopí, a potom premení na tak zvaný cukor olovový, ktorý je pre človeka veľmi jedovatý. Stá a stá smrteľných pádov staly sa, že nepozorná kuchárka kyslý šalát nechala do večera stáť na mise, obyčajnú gliedu majúcej, čoho následkom potrávili sa ľudia takým šalátom. Čím menej ale vpálená je glieda do hliny, tým skôr kyselina rozhryze olovo, a na opak. K odstráneniu podobného nebezpečenstva vydala kr. pruská vláda zvláštné poučenie, jako menovite hrnce dajú sa pripraviť, aby pri varení kyslého jedla cukor olovový povstať nemohol; spomenuté poučenie takto znie: Nový hrniec treba naplniť vodou, ku ktorej sme 1/20 (dvadsiatu čiastku podľa váhy) soli, a 1/30 dobrého octu pridali; túto kyslo-slanú vodu necháme v hrnci za hodinu vreť, potom vodu vylejeme a nútro hrnca čistou vodou náležite vyumývame. Následkom varenia toho vylúči sa všetko olovo, ktoré povrchne v gliede väzí; lebo že keď v tak pripravenom hrnci slabší ocot za 48 hodín stáť necháme, on ani najmenší znáčok olovového cukru, alebo rozpusteného olova vôbec neprezradí; môžu sa tedy v ňom kyslé jedlá bezpečne variť. Jestliby tu nekomu na myseľ padlo, že za trochu octu a soli niečo platiť treba, nech pováži ďalej, že zdravie nepochybne vo vyššej cene stojí.

Gáfor. V mnohých rodinách stojí „gáfrová sklenička“ vo veľkej vážnosti; obsahuje ona silicu (špiritus), v ktorej rozpustilo sa niečo gáfru. Keď potom žalúdok alebo spodné telo nenie na mieste, nuž majú pomáhať „kvapky“ z tej sklenice. Od tohoto lieku domáceho nutne vystríhame každého; lebo z nadužitia gáfru veľmi nebezpečné následky, menovite zapálenie žalúdka a čriev povstať môžu, z ktorých neduhov potom i smrť nasleduje. Keby ale i otázné kvapky tak veľmi škodlive nepôsobily, predsa gáfor, vnútorne užitý, dráždi všetky čuvy (nervy) tela povážlive, z čoho nič dobrého povstať nemôže. Dajme tedy gáfru pokoj, leda žeby nám ho zkúsený lekár predpísal, a to medzi inými sobraninami (ingredientiae) lieku.

Hluchota z nastydnutia. Dočasná hluchota na jedno alebo obe uši povstáva z veľkého nastydnutia, a pri zanedbanej pomoci stať sa môže trvanlivou. K odstráneniu tej nehody slúži nasledujúci jednoduchý prostriedok: smiešajme za lyžičku oleja gáfrového s toľkým množstvom oleja kajaputového (Cajaputöl; oboje z lekárne); z tak pripraveného olejčoka pustíme ráno a večer pred spaním jednu kvapku do chorého ucha; súčasne ale dobre natrime čiastku hlavy za uchom týmže olejčokom, nuž hluchota v krátkom čase pomine.

Hrdla bolenie. V onej dobe roku, keď zima prechodí s chladnými pľušťami do podjaria, ukazujú sa časté nápady bolenia hrdla najmä u tých ľudí, ktorí v takom čase pod širým nebom pracujú, alebo cestovať musia. Takéto neduhy sú pre každého nepríjemné, ale najmä pre toho, ktorý veľa hovoriť musí, na pr. učiteľ. Ja potrebujem a odporúčam v takých pádoch nasledujúci výborný liek domáci: Bolením hrdla napadnutý človek sadne si večer na posteľ, pristaviť si dá k nej za šaflík vlažnej vody, do ktorej zamiešalo sa trochu soli kuchyňskej a popola. Pomocná osoba vezme ďalej 2 lóty bazového kvetu a takže 2 lóty harmančoku (rumančoku, rmenu), dá oboje do vody v hrci 2 holby majúcom, a spraví odvarok obojeho kvetu, ktorý musí byť už hotový, keď chorý počne si nohy močiť. Hneď pri počiatku močenia pokryje sa chorý (hlavu, chrbát i predniu čiastku tela) pevnou plachtou; pomocná osoba vyleje (keď najlepšie vre) ten odvarok na misku, a táto podá sa chorému, aby z tej, pod plachtou ukrytej misky vystupujúcu paru otvorenými ústami vdychoval do sebä. Aby ale tá para v úplnej sile svojej vystupovala, treba i pozostatky bazového a harmančokového kvetu na túže misku vyliať. Keď chorý paril sa takto nad miskou za 10 minút: okrúti si hlavu a hrdlo šatkou a ľahne si. Obyčajne potom nasleduje výdatný pot, a ráno je po boľasti hrdla. Akby ale na prvé parenie neprestalo, treba ho ešte raz opakovať, a iste pomôže.

Hrvol. V Dánsku potrebuje ľud obecný k rozohnaniu hrvolu (goľvy, krops) škrupiny z čerstvo nanesených slepäčích vajec, a síce tak, že škrupiny upražia sa v horúcom popole na brunasto, potlčú sa na jemný prášok, z ktorého vezme sa plná kávová lyžička, rozdelí sa na troje a tieto 3 čiastky vypije chorý „na lačné srdce“ ráno, pred obedom a večer pred spaním. Bezpečeným znakom, že tento liek pôsobí, je zamútený moč, v ktorom páde rozíde sa hrvol za 4 do 5 týždňov. Proti zastaralým, od veľa rokov trvajúcim, alebo práve na svet doneseným hrvolom tento liek nepomôže.

Hladidlo (piglais). Nie veľa rokov, čo novomodné hladidlá mnoho hluku natropily medzi krásnym pohlavím. Tieto hladidlá nerozpaľujú sa želiezkom, ktoré keď o chvíľku ochládne, zameniť sa musí druhým žeravým kusom. V jednom vychovateľskom ústave nemeckom počaly zrazu nektoré chovanice povážlive choreť, a lekári nemohli vybadať príčinu ochorenia toho. Iba po dlhých dotazoch vyšlo na javo, že práve tie chorľavé dievčatá pracovávaly takým hladidlom, a že z uhlia vystupujúci škodlivý plyn (ktorý spôsobuje u nás tak zvané zahorenie) zapríčinil čiastočné, z mála postupujúce otrávenie. Keď otázné chovanice prestali hladiť novým strojom, zmizly v krátkom čase i všetky chorobné úkazy bez liečenia. Nechže tedy žiadna z laskavých čitateľkýň také „novomodné hladidlo“ nepripustí do domu, ale nech zostane pri starom.

Humpora. Humpora (oheňpara) je kožný výsypok v podobe malých priezračných bubliniek, ktoré puknúc vylučujú žltý mok zo sebä: tento potom ztuhne, vyschne a tak bielo žlté alebo špinavo barnavé chrasty tvorí. Ony majú zápach zvláštny kyslému mlieku podobný. Obyčajne ukazuje sa humpora pri malých deťoch na čele, na lícach, na nose, okolo úst, okolo ucha a na uchu; ale povstať môže trebárs kde na tele. Keď ale ukáže sa na mihalniciach (víčkach), vtedy môže povážlivé následky za sebou tiahnuť. A poneváč takéto, humporou napadnuté miesta veľmi svrbia, nuž deti veľmi škrabú, rozkrvácajú a zohyzdia sa v tvári, často na nepoznanie. — Humpora pochodí takmer vždy od chorobného stavu celého tela, pochádzajúceho z neporiadnej, neprimeranej a planej chôvy. Deti mnoho jedia; keď ale chôva nenie primeraná ich veku: nuž oheňpara najčastejšie vypukne v tom čase, keď u detí zúbky tisnú sa von; vtedy je i koža dieťaťa pre všakové dojmy neobyčajne citlivá, pri tom i hlava návalom krve najviac podrobená. Nektorí ľudia domnievajú sa, že je humpora zdraviu detskému prospešná; lebo vraj ona „krv čistí“. To je veľký predsudok a omyl! Humporu nenie radno zanedbať; ba čo viac: treba ju liečiť a to čím skôr. Aby humpora ztratila sa bez všetkej nesnádze, nutno predovštekým chôvu dieťaťa podľa pravidiel zdravovedy premeniť a polepšiť, a napadnuté miesta tela častejšie suchou múčkou proprášiť. Múčka vsaje do seba z bubliniek vylúčenú juchu, zastaví tak rečeno zaraz ďalšie rozmahanie sa výsypu, a zmierňuje súčasne nesnesiteľné svrbenie. Čím častejšie zaprašuje sa humpora, tým skôr bude zamedzená. Okrem toho môžeme párkrát cez deň humporu už obschnutú a zamúčenú, čistou kefkou pokefovať, čo deťom veľké poľahčenie spôsobí a škrabanie im usporí. Pri takomto jednoduchom pokračovaní humpora po niekoľko dňoch odpadne a dieťa je vyliečené; pravda len vtedy vyliečené, ak sústava celého tela nenie ešte značne zoslabnutá a podkopaná.

Hypochondria. Pevná vôľa mohutne napomáha liečivú silu samej prírody, a toho následkom i ohnusenie prekoná a udusí, tak jako z druhej strany málomyseľnosť všakové nákazlivé nemoce pritiahnuť môže. Veď veru známo je, že ku pr. v cholere bojazlívi ľudia obyčajne prví padajú nákaze v obeť. Avšak spomenutá málomyseľnosť ohľadom na zdravotné pomery vlastného tela, zapríčiňuje i zvláštnu, len z chorej obrazotvornosti pošlú, ináč ale žiadného základu nemajúcu chorobu, ktorá meno slabináctva (hypochondria) nosí. Takýto slabiňák (hypochondrista) má všetky možné i nemožné choroby: o jakom neduhu rozprávať počuje, alebo číta o daktorej chorobe: hneď cíti všetky jej príznaky na sebe samom, a sužuje seba i domácich výtvormi vlastných myšlienok, lebo nemá pevnej vôle, zbaviť sa toho slabináckeho mudrovania. — Počiatky tohoto premáhania samého seba treba položiť už pri vychovávaní mládeže, a síce rozumným poučovaním o ústrojnosti ľudského tela, a pôsobení ducha na telesné pomery naše.

Krtičky. Podľa ruských časopisov má byť odvarok z kaliny (Viburnum opulus) znamenitý liek proti krtičkám či škroflôm; k tomu cieľu treba konce konárikov s ovocinou jej v peci, a síce v hrnci dobre zakrytom variť, z ktorého odvarku chorý každodenne ráno a večer po kalíšťoku užije. Škoda, že neudáva sa: jak mnoho kalín a istú mieru vody vziať treba?

Aby tieto choroby boly úplné, pripomínam ešte:

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Úvod

Zdravotné pravidlá