Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Anna Karenina

Lev Nikolajevič Tolstoj

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Dušan Kroliak, Viera Marková, Jana Jamrišková, Katarína Kasanická, Petra Huláková, Eva Lužáková, Tibor Várnagy, Martina Pinková, Darina Kotlárová, Bohumil Kosa, Ľubica Gonová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0441-2

Pôvodná publikácia

Lev Nikolajevič Tolstoj. Anna Karenina. J. Otto. Praha 1896. 291+397+326 s. Jaromír Hrubý redigoval a preložil.

Bibliografické poznámky

Ruská knihovna. Díl IV. — VI.

Vydavatel J. Otto v Praze

Spisy Hraběte Lva Nikolajeviče Tolstého. Svazek 4. — 6.

Dle sedmého vydání pořádá J. V. Kalaš.

Překlad rediguje Jaromír Hrubý

Anna Karenina. Román hraběte Lva Nikolajeviče Tolstého

Přeložil Jaromír Hrubý.

Román v osmi částech.

Díl první

Třetí vydání

V Praze 1896

Tiskem a nákladem J. Otty

Díl druhý

Čtvrté vydání

V Praze

Nakladatelství J. Otty

Tiskem „Unie“ v Praze.

Díl třetí

Třetí vydání

V Praze 1896

Tiskem a nákladem J. Otty

Část prvá

I

Všechny šťastné rodiny jsou si podobny, každá nešťastná rodina je nešťastna svým způsobem.

Nastal zmatek v domě Oblonských. Žena se dověděla, že muž byl v milostném poměru k bývalé v jejich domě francouzské guvernantce, a prohlásila muži, že s ním nemůže žíti v jednom domě. Stav ten trval už třetí den a mučil i manžely samé, i všechny členy rodiny a ostatní domácí. Všichni členové rodiny i domácí čeleď cítili, že jejich společné přebývání pozbylo smyslu, a že lidé, kteří se náhodou sešli ve kterémkoli zájezdním hostinci, jsou blíže spojeni mezi sebou než oni, členové rodiny a domácí čeleď Oblonských. Žena nevycházela ze svých komnat, muž se už třetí den neukazoval doma. Děti běhaly po celém domě jako zbloudilé; Angličanka se pohádala s hospodyní a napsala lístek přítelkyni, prosíc, aby jí našla nové místo; kuchař odešel ještě včera z domu v čas obědu; čelední kuchařka a kočí dali výpověď.

Na třetí den po roztržce kníže Štěpán Arkáďjevič Oblonský — Stiva, jak ho zvali ve vyšší společnosti — probudil se v obyčejnou hodinu, to jest v osm hodin ráno, ne v ložnici ženině, nýbrž ve svém kabinetě na safianovém divaně. Obrátil se svým plným, zněženým tělem na pružinách divanu, jako by chtěl znova a na dlouho usnout, objal pevně s druhé strany podušku a přitiskl se k ní tváří; ale náhle se zdvihl, usedl na divan a otevřel oči.

„Ano, ano, jak pak to bylo?“ zamyslil se, připomínaje si sen. „Jak že to bylo? Ano! Alabin dával oběd v Darmštatě; nikoli, ne v Darmštate, ale kdesi v Americe. Ano, ten Darmštat byl v Americe. Tak tedy Alabin dával oběd na skleněných stolech, ano — a stoly zpívaly: Il mio tesoro,[1] eh ne Il mio tesoro, ale cosi hezčího, a jakési malinké láhve, jež byly ženštiny…“ připomínal si.

Oči Štěpána Arkáďjeviče vesele se zajiskřily a on se zamyslil, usmívaje se. „Ano, příjemno bylo, velice příjemno. Ještě mnoho tam bylo výtečného, ale slovy toho nevypovíš a v myšlénkách ani ve bdělém stavu nevyjádříš.“ A zpozorovav pruh světla, jenž se prodral po straně jedné soukené záclony, spustil vesele nohy s divanu, vyhledal jimi pantofle ze zlatělesklého safianu, vyšívané ženou (dárek to k narozeninám minulého roku), a dle starého, devítiletého zvyku, nevstávaje sáhnul rukou po tom místě, kde v ložnici visel jeho župan. A tu si náhle teprve vzpomněl, kterak a proč nespí v ženině ložnici, nýbrž v kabinetě; úsměv zmizel s jeho líce a on svraštil čelo.

„Ach, ach, ach! Aa!…“ zabručel, připomínaje si vše, co se stalo. V myšlénkách představily se mu opět všechny podrobnosti roztržky se ženou, situace, v níž si neví rady, a ze všeho nejtrapnější představila se mu vlastní vina.

„Ano! ona neodpustí a nemůže odpustit. A nejhroznější je to, že já jsem vším vinen — já jsem vinen, ač bez viny. A v tom právě záleží celé drama,“ uvažoval. „Ach, ach, ach!“ vzdychal pln zoufalosti, připomínaje si nejtěžší pro sebe dojmy z té roztržky.

Nejnepříjemnější byl onen první okamžik, když při návratu z divadla, veselý, spokojený, s ohromnou hruškou pro ženu v ruce, nenašel své ženy v saloně, nenašel ji ku podivu ani v kabinetě, ale uviděl ji na konec v ložnici s nešťastným psaníčkem v ruce, jež vše odhalilo.

Ona, ta věčně starostlivá, zaneprázdněná a nepříliš chytrá — jak za to měl — Dolli seděla nepohnutě s psaníčkem v ruce a s výrazem úžasu, zoufalosti a hněvu hleděla na ně.

„Co je to? co?“ tázala se, ukazujíc na psaníčko.

Při té vzpomínce, jak často bývá, nemučila tak sama příhoda Štěpána Arkáďjeviče, jako to, kterak odpověděl na slova ženina.

Jemu se v tu minutu přihodilo to, co se přihází lidem, když jsou neočekávaně usvědčeni v něčem příliš hanbivém. Nedovedl přizpůsobiti svou tvář k situaci, ve které se ocitnul před ženou, když odhalila jeho vinu. Na místě, aby se urazil, zapřel, ospravedlnil se, poprosil za odpuštění, zůstal třebas lhostejným — vše to bylo by lepší, než co učinil! — na jeho tváři zcela mimovolně (následkem mozkového reflexu, vysvětloval si to Štěpán Arkáďjevič, jenž se rád obíral fysiologií), zcela mimovolně a náhle se objevil obvyklý, dobrácký a proto hloupý úsměv.

Ten hloupý úsměv si nemohl odpustit. Dolli, spozorovavši onen úsměv, se zachvěla, jako by ji bodl, s obvyklou sobě náhlostí spustila celý proud výčitek, i vyběhla z komnaty. Od té doby nechtěla muže viděti.

„Vším je vinen onen hloupý úsměv,“ mínil Štěpán Arkáďjevič.

„Ale co dělat, co dělat nyní?“ přemítal zoufale a nenacházel odpovědi.

II

Štěpán Arkáďjevič byl člověk pravdivý vzhledem k sobě samému. On nedovedl klamati sebe, i věděl, že se nekaje ze svého skutku. Nemohl se nyní káti z toho, že co člověk třicetičtyřletý, krásný, lehce dostupný milostným citům, nebyl už zamilován do ženy, matky pěti živých a dvou mrtvých dětí, o rok toliko mladší, než on sám. Cítil lítost pouze nad tím, že nedovedl svůj milostný poměr lépe utajiti před ženou. Avšak chápal veškeru obtíž svého postavení, i litoval ženy, dětí i sebe. Možná, že by byl dovedl lépe zatajiti své hříchy před ženou, kdyby se byl nadál, že zpráva o nich bude tak krutě na ni účinkovat. Dopodrobna otázku tu nikdy nerozbíral, ale měl nejasné tušení, že žena dávno už podezřívá, že je jí nevěren, a že na to hledí skrze prsty. Ba, jemu se zdálo, že ona, ženština vysílená, sestárlá, skoro už nehezká, ničím nevynikající, prostá a toliko dobrá matka rodiny, musí býti k němu shovívavou už z citu pro spravedlnost. Ale vypadlo zcela naopak.

„Ach, to je hrozné! ó, ó, ó! hrozné!“ opakoval si Štěpán Arkáďjevič a nemohl se na ničem ustanoviti. „A jak šlo všecko hezky až dotud, jak jsme pěkně žili! Ona byla spokojena, šťastna dětmi, já jí v ničem nepřekážel, dával ji na vůli obírati se dětmi, domácím hospodářstvím, jak se jí líbilo. Ovšem je nepěkné, že ona byla u nás v domě vychovatelkou. To je nepěkné! Jest cosi triviálního, ponižujícího v tom, zavede-li člověk milostný poměr s guvernantkou svých vlastních dětí. Avšak jaká to guvernantka! (On si živě připomenul černé, čtverácké oči M-lle Rolandové a její úsměv.) Ale vždyť, pokud byla u nás v domě, já si ničeho nedovoloval. A nejhorší ze všeho je to, že ona je už… Toť zrovna vše jako by naschvál! Ach, ach, ach! Ale co nyní, co teď dělat?“

Ale odpovědi nebylo kromě té všeobecné odpovědi, jakou dává život na všechny sebe složitější a záhadnější otázky. Odpověď ona zní: nutno se vžíti v každodenní potřeby, to jest postarat se zapomenout. Snem toho dosíci nelze, aspoň ne do večera; nelze vrátiti se k oné hudbě, kterou hrály láhve-ženštiny, a následovně jest třeba dosíci zapomenutí snem života.

„Potom uvidíme,“ řekl si Štěpán Arkáďjevič, i vstav, oblekl šedý župan s modrou, hedvábnou podšívkou, svázal střapce na uzel, a vdechnuv hojně vzduchu ve svůj široký hrudní koš, přistoupil k oknu obyčejným, bodrým krokem svých trochu klečatých nohou, jež tak lehce nosily jeho plné tělo, zdvihl záclonu a silně zazvonil. Vešel ihned starý přítel, komorník Matvěj, nesa šaty, boty a telegram. V zápětí za Matvějem vešel holič se svým náčiním.

„Jsou tu listiny z úřadu?“ optal se Štěpán Arkáďjevič, přijav telegram a přisednuv k zrcadlu.

„Na stole,“ odvětil Matvěj, vzhlednuv tázavě a soucitně na pána; pak po krátké přestávce dodal ještě s chytrým úsměvem: „Byl tu od fiakristy…“

Štěpán Arkáďjevič neodpověděl ničeho a pohlédl jen v zrcadle na Matvěje; z očí, jimiž se setkali v zrcadle, bylo patrno, jak si rozumějí. Pohled Štěpána Arkáďjeviče jako by se tázal: proč pak mi to povídáš? Či nevíš, co dělat?

Matvěj vložil ruce do kapes svého kabátu, vystavil jednu nohu a mlčky, dobrodušně, trochu se usmívaje, pohleděl na svého pána.

„Já mu velel přijít příští neděli a do té doby aby dal pokoj vám i sobě,“ přednesl patrně připravenou větu.

Štěpán Arkáďjevič pochopil, že Matvěj měl v úmyslu zažertovat a obrátit na sebe pozornost pánovu. Rozevřel telegram, přečetl, poopravil v duchu zkomolená jak obyčejně slova a tvář jeho zazářila.

„Matvěji, sestra Anna Arkáďjevna zejtra přijede,“ řekl, zadržev na minutku lesknoucí se plnou ruku holiče, jenž oholoval růžovou cestičku mezi dlouhými, kadeřavými licousy.

„Zaplať pán bůh,“ zvolal Matvěj, ukazuje touto odpovědí, že chápe tak dobře jako jeho pán význam onoho příjezdu, to jest že Anna Arkáďjevna, milovaná sestra Štěpána Arkáďjeviče, může dopomoci ke smíření muže se ženou.

„Sama, či s manželem?“ optal se Matvěj.

Štěpán Arkáďjevič nemohl mluvit, protože kadeřník holil mu právě vrchní ret, a proto nadzdvihl jeden prst. Matvěj kývnul do zrcadla hlavou.

„Sama. Hotovit pro ni nahoře?“

„Oznam Darji Alexandrovně; kde ona přikáže.“

„Darji Alexandrovně?“ opětoval Matvěj, jako by o čemsi pochyboval.

„Ano, oznam. A vezmi s sebou tuhle telegram, odevzdej jej, co paní řekne.“

„Aha, chcete se pokusit,“ porozuměl Matvěj, ale řekl jen: „k službám.“

Štepán Arkáďjevič se již umyl a učesal, i začal se oblékat, když se Matvěj vrátil s telegramem do komnaty, nastupuje zlehka na poskřipující boty. Holič už odešel.

„Darja Alexandrovna velela vám oznámit, že odjíždí. Ať prý dělá, jak jemu, to jest vám, libo,“ oznamoval, usmívaje se pouze očima; na to vložil ruce do kapes, sklonil hlavu na stranu a upřel na pána oči. Štěpán Arkáďjevič pomlčel; pak se na jeho krásné tváři rozložil dobrý, trochu žalostný úsměv.

„Vidíš, Matvěji?“ zahovořil, kývaje hlavou.

„To nic nedělá, sudar’, však se to již nějak urovná,“ mínil Matvěj.

„Urovná?“

„Zajisté.“

„Ty myslíš? Kdo je tam?“ zvolal Štěpán Arkáďjevič, zaslechnuv za dveřmi šelest ženských šatů.

„To já jsem,“ ozval se pevný a příjemný ženský hlas a ve dveřích se ukázala přísná, zďobaná tvář chůvy Matreny Filimonovny.

„Nu co, Matrëšo?“ otázal se Štěpán Arkáďjevič, a vyšel k ní do dveří.

Přes to, že Štěpán Arkáďjevič byl rozhodně vinen před ženou a sám seznával svou vinu, přece všichni v dome byli na jeho straně nevyjímaje ani chůvu, hlavní přítelkyni Darje Alexandrovny.

„Nu, co?“ optal se nesměle.

„Vejděte k paní, sudar’, přiznejte se. Snad dá pán bůh. Ona se velmi trápí, líto je pohledět; a v domě všechno je jako na ruby obráceno. Mějte nad dětmi slitování, sudar’, přiznejte se a poproste za odpuštění. Což dělat! Zlíbilo se na sáňkách se vozit, račte nyní i sáňky táhnout.“

„Ale vždyť ona mne nepředpustí…“

„Jen vy přece svou povinnost vykonejte. Bůh je milostiv; proste boha, sudar’, boha proste.“

„Nu, dobře, jdi,“ odvětil Štěpán Arkáďjevič, náhle se začervenav. „Nuže, podej mi šaty,“ obrátil se k Matvěji a rázně shodil župan.

Matvěj držel už připravenou košili, rozevřenou na způsob chomoutu, a sfukuje s ní cosi neviditelného, s patrnou radostí oblekl ji na rozněžené tělo svého pána.

III

Když se Štepán Arkáďjevič oblekl, pokropil se voňavkou, urovnal manšety u košile, obvyklými pohyby uložil do kapes papirosy, peněženku, sirky, hodinky s dvojnásobným řetízkem a s přívěsky, setřásl kapesní šátek, a cítě se čistým, vonným, zdravým a fysicky veselým, nehledě na své neštěstí, vešel do jídelny, zlehka se potřásaje při každém kroku. V jídelně očekávala ho již káva a vedle ní dopisy a úřední listiny.

Přečetl dopisy. Jeden byl velmi nepříjemný, od obchodníka, jenž kupoval dříví v ženině panství. Bylo nezbytno dříví prodat; ale nyní, dokud se nesmíří se ženou, nemohlo být o prodeji řeči. A nejnepříjemnější bylo to, že takým způsobem do příštího jednání o smír se ženou se vměšoval peněžní zájem. Myšlénka, že by mu tento zájem mohl státi se vodítkem, že by snad pro prodej dříví mohl vyhledávati smír se ženou, taková myšlénka ho urážela.

Když Štěpán Arkáďjevič dočetl dopisy, položil před sebe úřední listiny, spešne prohlédl dvě záležitosti, načrtal na nich tlustým olůvkem několik poznámek, a odstrčiv listiny, dal se do kávy. Po kávě rozbalil vlhké ještě ranní noviny a dal se do čtení.

Štěpán Arkáďjevič odbíral a četl liberální denník; ne ultra-liberální, ale toho směru, jehož se držela většina společnosti. A přes to, že ho vlastně nezajímaly ani nauky, ani umění, ani politika, držel se pevně těch názorů na ony předměty, jichž se držela většina a jeho denník, a měnil své názory jen tehdy, když je měnila většina, či lépe řečeno, neměnil jich, nýbrž ony samy se v něm ponenáhlu měnily, aniž to pozoroval.

Štěpán Arkáďjevič si nevolil ani směry, ani názory, nýbrž tyto směry a názory přicházely k němu samy, právě tak, jako si nevolil formu klobouku a střih šatů, nýbrž bral ty, které se právě nosily. Míti svůj názor bylo pro něho, člověka pohybujícího se v určité společnosti a cítícího potřebu jakési duševní činnosti, která se obyčejně rozvíjí v dospělých letech, právě tak nezbytno, jako míti svůj klobouk. Měl li vůbec jakou příčinu, proč dával přednost liberálnímu směru před konservativním, jehož se přidržovali také mnozí členové té společnosti, v níž se pohyboval, nebylo příčinou tou nikterak přesvědčení, že by liberální směr byl rozumnějším, nýbrž spíše to, že se lépe hodil k jeho způsobu života. Liberální strana tvrdila, že v Rusku je všechno špatné, a skutečně Štěpán Arkáďjevič měl mnoho dluhů a peněz se mu rozhodne nedostávalo. Liberální strana tvrdila, že manželství je překonané stanovisko a že je třeba, provésti v něm důležité změny, a skutečně rodinný život skytal Štepánu Arkáďjeviči málo radosti, nutil ho ke lži a přetvářce, což bylo protivno jeho povaze. Liberální strana tvrdila, či lépe řečeno mlčky souhlasila, že náboženství jest jen uzda na barbarskou část obyvatelstva, a opravdu Štěpána Arkáďjeviče bolely už nohy, musel-li státi při sebe kratším molebnu,[2] i nemohl pochopit, jaký účel mohou míti všecka ta strašná a bombastická slova o onom světě, když dá se žíti dosti vesele i na tomto světě. Kromě toho Štěpán Arkáďjevič, jenž nebyl nepřítelem veselého žertu, rád uvedl časem v nesnáze pokojného občana poznámkou, že, chce li se už člověk vychloubat plemenem, neměl by přestávati na Rjurikovi a odříkávati se nejstaršího prarodiče — opice. A tak tedy liberální směr se stal zvykem Štěpána Arkáďjeviče, i četl rád svůj denník, jako rád vykouřil cigaru po oběde, a sice k vůli lehounké mlze, již působila v jeho hlavě. Přečetl úvodní článek, v němž se vysvětlovalo, že se naříká, za našich časů zcela zbytečně, jako by radikalismus hrozil pohlcením všech konservativních elementů, a jako by vláda byla povinna učiniti opatření k rozšlápnutí revoluční hydry, a že naopak „dle našeho mínění nebezpečenství nespočívá v domnělé revoluční hydře, nýbrž v tvrdošíjnosti tradicionismu, zdržujícího pokrok“, a t. d. Přečetl i druhý článek obsahu finančního, v němž se mluvilo o Benthamovi, o Millovi a lehounce se naráželo na ministerstvo. Jsa člověkem velmi chápavým, lehce porozuměl každé narážce: odkud pochází, na koho a proč je zamířena, a to mu, jako vždy, působilo jistou radost. Ale dnes mu onu radost otravovala vzpomínka o radě Matreny Filimonovny a o rozladu panujícím v domě. Dále četl, jak hr. Beust prý odejel do Wiesbadena, pak oznámení, že „není více šedých vlasů“, o prodeji lehkého kočáru a nabídku „mladé osoby“. Ale tyto zprávy nepůsobily mu, jako jindy, tiché, ironické potěšení.

Když si odbyl noviny, druhou číšku kávy a koláček s máslem, vstal, setřásl s vesty drobty od koláče a vypjav širokou hruď, vesele se usmál, ovšem ne proto, že by se v jeho duši bylo pohnulo cosi zvláště příjemného — veselý úsměv byl vzbuzen dobrým zažíváním.

Ale ten radostný úsměv ihned mu připomenul vše a on se zamyslil.

Za dveřmi se ozvaly dva dětské hlásky. Štěpán Arkáďjevič poznal hlas Grisi, nejmladšího chlapce, a Tani, starší dcerušky. Oni vezli cosi a převrhli.

„Já ti povídala, že se na střechu nemají pasažéři posazovat,“ křičela po anglicku holčička, „teď si je sbírej!“

„Vše je zmateno,“ pomyslil si Štěpán Arkáďjevič, „jen děti si hrajou.“ Přiblížil se ke dveřím a zavolal je. Děti nechaly škatulky, která představovala železniční vlak, a přiběhly k otci.

Holčička, miláček otcův, přiběhla směle, objala ho a smějíc se, zavěsila se mu na šíji. Příjemný zápach voňavky, jíž byly napuštěny jeho licousy, působil jí, jako vždy, potěšení. Pak ho pocelovala v tvář, jež následkem sehnutí se silně začervenala, a při tom zářila něžností. Políbivši otce, holčička rozepjala ruce a chtěla odběhnouti, ale on ji zadržel.

„Co dělá mamá?“ optal se, hladě rukou měkkou, něžnou šíji dceřinu. „Zdrávstvuj,“ zvolal, usmívaje se, na chlapce, jenž mu přál dobrého jitra.

Byl si vědom, že chlapce měl méně rád, a vždycky se snažil, býti k němu stejně milým, jako k druhým; ale chlapec to cítil a neodpovídal úsměvem na chladný úsměv otcův.

„Mamá? Vstala,“ odvětila holčička.

Štěpán Arkáďjevič si povzdychl.

„To znamená, že nespala celou noc,“ pomyslil si.

„A jak, je veselá?“

Holčička věděla, že mezi otcem a matkou bylo nějaké nedorozumnění, že tedy matka veselá být nemohla a otec že to musí vědět. Ptá-li se tedy tak ledabylo, že se přetvařuje. I začervenala se za otce. On to ihned pochopil a také se zapálil.

„Já nevím,“ pravila. „Mamá poručila, abychom se dnes neučili, ale šli k babičce procházkou s miss Hull.“

„Nu běž, moje Tančuročko. Ach ano, počkej,“ zvolal, udržuje ji a hladě její něžnou ručku.

Vzal s krbu krabičku s cukrátky, kterou tam včera večer postavil, a dal jí dvě její zamilovaná, šokoládové a pomádové.

„To je pro Grišu?“ optala se holčička, ukazujíc na šokoládové cukrátko.

„Ano, ano.“ Pohladiv ještě jednou její ramínko, políbil ji na čelo pod samými vlasy i na krček a pustil ji.

„Kočár je připraven,“ oznamoval Matvěj. „A dáma nějaká chce vás ještě vidět,“ dodal.

„Je tu již dávno?“ ptal se Štěpán Arkáďjevič.

„As půl hodinky.“

„Kolikrát jsem ti už přikazoval, abys mi oznamoval návštěvy ihned!“

„To byste se nemohl ani kávy napit,“ namítal Matvěj oním přátelsky hrubým tonem, pro který se člověk nemůže hněvat.

„Popros ji tedy honem,“ zvolal Oblonský mrzutě se kaboně.

Prositelka, žena štábního kapitána Kalinina, doprošovala se jakýchsi nemožností a nesmyslů; ale Štěpán Arkáďjevič usadil ji ze zvyku, pozorně a nevyrušuje ji vyslechl, načež jí dal srozumitelným způsobem radu, jak a ke komu se má obrátit, ba napsal jí bystře a uhlazeně velkým roztáhnutým, pěkným a čitelným písmem lístek k té osobě, která jí mohla pomoci. Když propustil ženu štábního kapitána, vzal klobouk, a pozastavil se, vzpomínaje, nezapomněl-li čeho. Ukázalo se, že nezapomněl ničeho kromě toho, co chtěl zapomenout — ženu.

„Ach, ano!“ Svěsil hlavu a krásná tvář jeho vzala na se výraz tesklivosti. „Jít či nejít!“ mluvil sám k sobě. A vnitřní hlas mu pravil, že by neměl chodit, protože kromě falše k ničemu to nepovede, napravit vzájemný jejich poměr že se nedá, poněvadž ženu učiniti opět vábnou a okouzlující nemožno právě tak, jako jeho nelze učinit starcem, neschopným milovat. Kromě falše a lži nemohlo ničeho z toho nyní vyjít; faleš a lež byly však protivny jeho povaze.

„Ale jednou přec to musí být; vždyt takhle to zůstati nemůže,“ namítl si, snaže se dodati si smělosti. Vypjal prsa, vzal papirosku, zapálil si, bafnul dvakrát, odhodil papirosku do perleťové popelnice, rychlým krokem přešel po saloně a otevřel druhé dvéře do ženiny ložnice.

IV

Darja Alexandrovna stála v jupičce uprostřed různých, rozházených po komnatě věcí před otevřenou skříňkou, z níž něco vybírala. Vrkoče prořídlých již, druhdy hustých a krásných vlasů měla připevněny v týle hlavy, tvář byla hubená a spadlá, a velké, uděšené oči odrážely se tim více od spadlé tváře. Když zaslechla mužovy kroky, přestala hledati ve skříni, a pohlížejíc ke dveřím, snažila se marně dodati své tváři přísný a opovržlivý výraz. Byla si vědoma, že se muže bojí, a že se bojí nastávajícího shledání. Pokoušela se pravé učiniti to, oč se pokoušela už po desáté během posledních tří dnů: sebrati své a dětské věci a odvézti je k matce. Ale opět se nemohla k tomu odhodlati. Však i nyní, jako dříve, snažila se přesvědčiti se, tak že to nemůže zůstati, že něco podniknouti musí, že ho musí potrestat, zahanbit, že se musí pomstiti aspoň za malou část té bolesti, kterou jí způsobil. Stále si ještě namlouvala, že od něho ujede, ale spolu cítila, že je to nemožno. Bylo to nemožno proto, že si nemohla odvyknout pokládati ho za svého muže a nemohla ho nemilovat. Kromě toho předvídala, že jestli zde, ve svém domě, sotva dovedla obstarati svých pět dětí, jim bude ještě hůře tam, kam chtěla odejeti s nimi se všemi. Vždyť již nyní, v ty dři dny, nejmladší se rozstonal, protože ho nakrmili špatným bulionem, a ostatní zůstali včera skoro bez oběda. Viděla, že odejeti nemůže; ale, klamajíc samu sebe, přec jen sbírala věci, aby se zdálo, že odjede.

Když spatřila muže, spustila ruce do přehrádky skříně, jako by tam cosi hledala, a ohlédla se teprv tehdy na něho, když se přiblížil až těsně k ní samé. Ale tvář její, jíž se snažila dodati přísného a odhodlaného výrazu, vyjadřovala nesnáze a utrpení.

„Dolli!“ zvolal kníže tichým, bojácným hlasem. On vtáhl hlavu mezi ramena a chtěl se zdáti politování hodným a pokorným, ale nicméně z tváře jeho zářilo zdraví a bodrost. Ona změřila jedním pohledem od hlavy do nohou celou jeho postavu, zářící zdravím a silou. „Ano, on je šťasten a spokojen!“ pomyslila si: „a já?… A ta jeho protivná dobrota, za kterou ho všichni tak milují a chválí: já nenávidím tu jeho dobrotu,“ soudila v myšlénkách dále. Stiskla rty, a po pravé straně bledé, nervné tváře zachvěl se jeden sval.

„Čeho si přejete?“ ozvala se rychlým, cizím, prsním hlasem.

„Dolli!“ opětoval kníže chvějícím se hlasem, „Anna dnes přijede.“

„Tak což? Já ji přijati nemohu!“ vzkřiknula ona.

„Ale, vždyť musíme, Dolli…“

„Jděte, jděte, jděte,“ zvolala, nehledíc na něho, jako by výkřik její byl vzbuzen fysickou bolestí.

Štěpán Arkáďjevič mohl býti spokojen, pokud myslil na ženu, mohl doufati, že se vše urovná, jak se Matvěj vyjádřil, mohl tedy klidně čísti noviny a píti kávu. Ale když spatřil její zmučenou, trpící tvář, uslyšel tento zvuk hlasu, plný pokornosti před osudem a plný zoufalosti, dech se mu zkrátil, cosi mu stouplo k hrdlu a v očích se zaleskly slzy.

„Můj bože, co jsem to udělal! Dolli! Pro boha… Vždyť…“ On nebyl s to pokračovati, štkáni zastavilo mu slova v hrdle.

Darja Alexandrovna zavřela skříň a vzhlédla na něho.

„Dolli, což ti mohu říci… Jediné: odpusť… Vzpomeň, což devět let našeho žití nemůže vykoupit jednu minutu, minutu…“

Ona spustila oči a poslouchala, očekávajíc, co řekne, a tak se jí chtělo, aby se z jeho slov mohla přesvědčiti, že se zmýlila.

„Minutu poblouzení…“ vypravil ze sebe a chtěl pokračovati. Ale při tom slově, jako by ji opět cosi zabolelo, stiskla znova rty a sval na pravé straně tváře opět zacukal.

„Odejděte, odejděte odsud!“ vzkřikla ještě pronikavěji, „a nemluvte mi o svých poblouzeních, o svých hanebnostech.“

Chtěla sama odejíti, ale zavrávorala a chopila se křesla, aby neupadla. Jeho tvář se rozšířila, rty se nalily, oči se naplnily slzami.

„Dolil!“ zvolal opět, sám již štkaje: „Pro boha, vzpomeň na děti, ony jsou nevinny! Vinen jsem já, mne potrestej, mně poruč vykoupiti svou vinu. Seč jsem, ke všemu jsem hotov. Jsem vinen; já slov nenacházím, abych vyřkl, jak jsem vinen! Ale, Dolli, odpusť!“

Darja Alexandrovna usedla. Kníže slyšel její těžký, hlasitý dech, i bylo mu jí nevýslovně líto. Ona chtěla několikrát začít mluvit, ale nemohla. On čekal.

„Ty si vzpomeneš na děti, když si chceš s nimi pohrát, ale já vzpomínám a vím, že nyní už jsou ztraceny,“ vypravila ze sebe jednu z těch vět, které si během posledních tří dnů často opakovala.

Poprvé mu zas tykala; kníže vděčně na ni pohlédl a vzchopil se, chtěje ji vzít za ruku, než ona se odvrátila od něho s opovržením.

„Já pamatuju na děti a proto bych učinila všechno na světě, abych je zachránila. Ale já sama nevím, čím je zachráním: tím-li, že je uvezu od otce, či tím, že je zanechám u zhýřilého otce, ano, u zhýřiiého otce… Nu, řekněte, zdaž nám nyní, když se všechno to stalo, možno ještě žíti pohromadě? Což je to možno? Nu, řekněte, je to možno?“ opakovala, povyšujíc hlas. „Nyní, když můj muž, otec mých dětí, zapředl milostný poměr s guvernantkou svých dětí…“

„Ale co dělat? Co dělat?“ opakoval kníže prosebným hlasem, nevěda sám, co mluví, a stále níž a níže skláněje hlavu.

„Vy jste mi protiven, odporný!“ vzkřikla Darja Alexandrovna, rozhořčujíc se stále víc a více. „Vaše slzy jsou voda! Vy jste mne nikdy nemiloval: vy nemáte srdce, ve vás není šlechetnosti. Vy jste v mých očích mrzký, protivný, cizí, ano, úplně cizí!“ S bolestí a hněvem vyslovila ona to strašné pro ni slovo cizí.

On vzhlédl na ni a hněv, jehož stopy byly patrný na její tváři, překvapil a poděsil ho. Nechápalť, že ji dráždilo právě to, že on jí litoval. Viděla, že se muž k ní obrací s politováním, ale nikoli s láskou. „Ne, ona mne nenávidí; ona neodpustí,“ pomyslil si.

„To je strašné! Strašné!“ promluvil.

V tu minutu v sousední světnici zaplakalo dítě, jež bezpochyby upadlo. Darja Alexandrovna naslouchala a líce její v okamžiku se obměkčilo.

Bylo vidět, že po několik sekund sbírala své myšlénky, jako by nevěděla, kde se nachází a co má dělat; pak se ruče vzchopila a šla ke dveřím.

„Nu, vždyť mé dítě miluje,“ pomyslil si kníže, jemuž neušla změna na její tváři při výkřiku dítěte. „Miluje mé dítě; jakž pak tedy může nenáviděti mne?“

„Dolli, ještě slovíčko,“ oslovil ji, kráčeje jí v patách.

„Jestliže půjdete za mnou, já svolám služebné, děti! At vědí všichni, že jste podlec! Já dnes ujedu, a vy si zde žijte se svou milovnicí.“

Po těch slovech vyšla z komnaty, bouchnuvši za sebou dveřmi.

Štěpán Arkáďjevič si oddechl, otřel tvář a tichými kroky se ubíral z komnaty. „Matvěj pravil: ,urovná se‘; ale jak? Já nevidím nijaké možnosti. Ach, ach, jaká hrůza! A jak sprostě křičela,“ hovořil sám s sebou připomínaje si její křik a slova: podlec a milovnice. „Možná, že to i služky zaslechly! Strašně sprosté, strašně.“ Štěpán Arkáďjevič prostál několik sekund sám, otřel si oči, vzdechl si a vypjav prsa, vyšel z komnaty.

Byl pátek. V jídelně Němec hodinář natahoval hodiny. Štěpán Arkáďjevič vzpomněl si na svůj vtip o onom přesném, plešivém hodináři, že totiž „Němce samého natáhli na celý život, aby natahoval hodiny“, a usmál se. Štěpán Arkáďjevič si rád zavtipkoval. „A může být, nějak se to urovná! Pěkné slovo: urovná,“ pomyslil si. „To musím pověděti.“

„Matvěji!“ zvolal. „Tedy přihotov tam všechno s Marjí pro Annu Arkáďjevnu v divanové komnatě,“ přikázal vstoupivšímu Matvějovi.

„K službám.“

Štěpán Arkáďjevič oblékl šubu a vyšel na schody.

„Jíst neráčíte doma?“ ptal se doprovázející ho Matvěj.

„Nevím, budu-li moci. Ach, ano: zde peníze na výlohy,“ podotknul, odevzdávaje mu deset rublů z peněženky. „Bude dost?“

„Dost, nedost, musí vystačit,“ odpověděl Matvěj, zavíraje dvířka kočáru a ustupuje na schody.

Darja Alexandrovna zatím utišila dítě a když dle hrčení kočáru poznala, že muž odejel, vrátila se opět do ložnice. Tam byl její jediný útulek od domácích starostí, které ji obklopovaly, jakmile odtud vykročila. I nyní, za těch několik minut, co vešla v dětskou komnatu, Angličanka a Matrena Filimonovna stačily se jí optat na některé věci, jichž nelze bylo odkládat, a o kterých ona sama jen mohla rozhodnout, totiž: jak obléci děti na procházku? dát-li jim mléka? neposlat-li pro jiného kuchaře?

„Ach, nechte, nechte mne!“ odpověděla jim, vrátila se do ložnice, usedla na témž místě, kde rozmlouvala s mužem, sepjala vyhublé ruce s prsteny, jež se svlékaly s kostnatých prstů, a počala v duchu rozbírati svůj rozhovor s mužem. „Odejel! Ale jak se on dohodl s ní?“ pomyslila si. „Je-li možná, že ji navštěvuje? Proč jsem se ho neoptala? Ne, ne, smířiti se nemůžeme. I když zůstaneme v jednom domě, budeme si cizí. Navždy cizí!“ opakovala si opět se zvláštním důrazem to strašné pro ni slovo. „A jak jsem milovala, můj bože, jak jsem ho milovala!… Jak jsem ho milovala! A nyní, což já ho nemiluju? Což já ho nemiluju nyní víc než dříve? Děsné je hlavně to…“ počal nový řetěz myšlének, ale nedokončila ho, protože se ve dveřích ukázala Matrena Filimonovna.

„Dovolte aspoň pro mého bratra poslat,“ začala chůva, „nějak přece oběd uvaří; jinak děti zůstanou zas jako včera bez oběda do šesti hodin.“

„Nu dobře, já přijdu ihned a přikážu. Ach ano, poslali už pro čerstvé mléko?“

A Darja Alexandrovna se ponořila v každodenní starosti a utopila v nich na čas svoje hoře.

V

Štěpán Arkáďjevič se dobře učil ve školách, díky svým pěkným schopnostem, ale byl leniv, špatně se choval a proto býval jedním z posledních žáků. Ale vzdor svému hýřivému životu, nevysokým „činům“[3]a mladým letům zaujímal vážné místo náčelníka jednoho moskevského úřadu, kde dostával značné služné. Místa toho dostalo se mu prostřednictvím švakra, sestřina muže, Alexeje Alexandroviče Karenina, jenž zaujímal vynikající místo v ministerstve, v jehož správu patřil též úřad, v němž sloužil Oblonský. Ale kdyby nebyl Karenin opatřil ono místo svému švakru, byl by Stiva Oblonský obdržel totéž neb jiné podobné místo s šesti tisíci služného pomocí sta jiných osob, bratrů, sester, bratranců, sestřenic, strýců, tet atd. Úřad byl mu věcí vedlejší; hlavní bylo služné, jehož nezbytně potřeboval, protože jeho hmotné poměry byly rozrušeny přes to, že jeho žena vládla značným jměním.

Půl Moskvy a Petrohradu byli příbuzní neb přátelé Štěpána Arkáďjeviče. On vyšel z rodiny, jejíž členové byli neb se stávali rozhodujícími v tomto světe. Třetina nejvyšších státních úředníků, nyní již stařečků, byli přátelé jeho otce a znávali ho ještě v peřince; druhá třetina si s ním tykala, a třetí byli jeho dobří známí. Následovně dárcové pozemských blah ve způsobě tučných míst, přídavků, koncessí a tomu podobných byli všichni jeho přátely, i nemohli ho přehlédnouti. Oblonský pak nepotřeboval se příliš namáhati, aby dostal dobré místo; bylo jen třeba neodříkati se nabízeného, nezáviděti, stříci se svárů, neurážeti: vše to, čeho on pro svou vrozenou dobrotu nikdy neučinil. Jemu by se zdálo směšným, kdyby mu řekli, že nenajde místa s takovým služným, jakého potřeboval, tím více, že se nikdy nedomáhal ničeho neobyčejného. On se domáhal vždy jen toho, co měli jeho vrstevníci, a podobnou hodnost dovedl zastávati právě tak dobře jako každý jiný.

Štěpána Arkáďjeviče milovali pro dobrou, veselou povahu a osvědčenou čestnost nejen všichni, kdož ho znali; v jeho krásném, jasném zevnějšku, v jiskrných očích, černých brvách, vlasech, v jeho bílé, rumenné tváři vězelo cosi, co jaksi fysicky působilo přátelsky a vesele na lidi, s nimiž se setkával. „Aha! Stiva! Oblonský! Tu je!“ volaly skoro vždy s radostným úsměvem osoby, jež se s ním setkávaly. Stalo-li se někdy, že pohovořivše s ním, poznávali, že se vlastně nepřihodilo nic obzvláště veselého, nicméně druhé a třetí setkání s ním působilo na ně opět tak radostně jako prvé.

Oblonský byl už třetí rok náčelníkem jednoho z moskevských úřadů i získal si za tu dobu nejen lásku, nýbrž i úctu kollegů, podřízených, představených a vůbec všech, s kým měl co jednati. Hlavní vlastnosti, jež Štěpánu Arkáďjeviči získaly úctu v úřade, byly především neobyčejná shovívavost k lidem, vzniklá následkem vědomí vlastních poklesků; pak liberálnost, ne ta, o které čítal ve svých novinách, nýbrž ta, jež spočívala v jeho krvi, a následkem které se choval stejně ke všem lidem, ať si byli toho či onoho stavu, toho či onoho povolání; konečně — a to bylo hlavní — jeho úplná lhostejnost k věci, kterou se zaměstnával, následkem čehož se nikdy nerozčiloval a proto se i nedopouštěl chyb.

Koniec ukážky