Stoná a kvíli

Jak potok, keď mu kvetín vonná

    druž bežinami povädla

    a už len holých stebiel clona

    nad striebrom chvie sa zrkadla:

    tak srdce moje stoná.

    Jak ružoker, keď roztomilý

    skvost s neho kruto strhaly

    neprajné ruky v ľahkej chvíli

    a v druhej už i zmrhaly:

    tak duša moja kvíli.

    A prečo stoná, prečo kvíli

    jak potok tam, tu ružoker?

    Nádeje hlávky ovesily,

    a sotva skvitnú podvečer…

    Nuž preto stoná, preto kvíli.

Koniec ukážky