Dominika Sakmárová

MAČACÍ KOŽUCH A ŤAVA PRI ČÍNSKOM MÚRE

Vešele pripovidki z vichodu. Ľemže z Daľekeho.

1. vydanie, 2020

Copyright © Dominika Sakmárová, 2020

Vydalo vydavateľstvo inspira publishing s. r. o. v roku 2020

Grafický návrh a spracovanie obálky: Lukáš Maxim

Jazyková korektúra: inspira publishing s. r. o.

ISBN: 978-80-99949-10-3

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

OBSAH

Úvod 9

I. TAIWAN: Tunajší duchovia vedia chodiť len rovno

1. Darčekový zemiak s mašličkou 12

2. Kulukulu 15

3. S duchmi neradno žartovať 18

4. Kňažka v teplákoch 20 5. Kúzelná domácnosť 23

6. Okno bez výhľadu 26

7. Duchovia majú divné chute 29

8. Dávajte pozor na svoju kobru 32

9. Balíček s Horalkami 36

10. Šifrovaný jazyk 39

11. Na pláž jedine potme 42

12. Utrpenie na ihrisku 44

13. Domorodci v botaskách 47

14. Škôlka nie je na hranie 50

15. Politická výchova a cibuľové placky 53

16. Darovaná žirafa z cudziny 56

17. ĽÚBIM ŤA sa nehovorí 59

18. Obrúčka len na pol prsta 62

19. Nadčasy sa pracujú pri bare 65

20. Klub hľadačov pokladov 69

21. Obliekaj sa pekne, kráčaj pomaly 72

22. Odpadkový paradox 75

23. Písomky na taiwanský spôsob 78

24. Na štvrté výťah nechodí 81

25. Vypočítavač osudu 85

26. Si môj leukoplast 89

27. Ako si vyrobiť západné oči 92

28. Prečo by niekto kradol dáždnik? 96

29. Konečná v poli 100

30. Dvojčatá Lenin a Marx a chudák planktón 103

31. Skúter pre štyroch a psa 106

32. Šťastie treba investovať 110

33. Pozval ťa Ježiš na párty? 114

34. Mačka nemá nič na práci 117

35. Bosý zlodej a dračie bábätká 120

36. Rozbíjaj sa bezpečne alebo Ako prekabátiť nešťastie 123

37. V zime sú najlepšie kraťasy 127

38. Tabletkový ruženec 131

39. Kartónová kaša a rybie oči 135

40. Živé bilbordy 140

41. Trojnásobný Valentín a tisíc žeriavov 144

42. Rúško namiesto mejkapu 148

43. Now you happy 151

II. SLOVENSKO: Tu nie sú žiadni ľudia, iba samé stromy

44. Ako dostať maslo na chlieb 156

45. Migranti s čučoriedkami 159

46. Tu dobre 161

47. Tata, Kata a veselé kňučanie 164

48. Krajina nepohodlia 167

49. Dedinská odborníčka na ázijských turistov 170

50. Budúcnosť je za nami 173

III. ČÍNA: Načo chodiť do Európy, keď tu majú všetko?

51. Ako na koncerte Madonny 178

52. Slovenka, čo dojí kozičky 181

53. Po chodníku sa nechodí 183

54. Prázdny chlp 185

55. Južná a severná Hana 188

56. Nie prečo 190

57. Deň, keď pršali ryby 194

58. Cigaretové úplatky 196

59. Ale doma pľuješ normálne, nie? 200

60. Drevený Potkan 203

61. Sliz v taške a vyvenčené izbové kvety 207

62. Hlavne nepíš, čo si myslíš 211

63. Uväznení na vrátnici 214

64. Zázračný Almaz a putovné dvere 217

65. Cestovanie v ľahu 222

66. Mačací kožuch a ťava pri Čínskom múre 227

67. Drevený betón a plastové kvety 231

68. Na krajčírskom trhu 235

69. Vešelo še dzifče, vešelo še trimaj 239

70. Röntgen kabáta na pamiatku 243

71. Dvaja Fu a ja 246

72. Návštevné hodiny? Neexistujú… 248

73. Nemáš peniaze, máš jazvy 250

Na koniec 253

O autorke 254

Fotopríloha 255

Úvod

Začiatok môjho príbehu môže pôsobiť nanajvýš všedne, pretože sa za ním neukrýva žiaden zázrak ani osudová náhoda. Len taký normálny život.

Prečo čínština? Prečo práve Taiwan? Prečo Čína?

Úprimne povedané, nebol za tým nijaký vznešený zámer. Nevydala som sa ani na mystickú cestu za hľadaním pokoja, filozofiou feng-šuej alebo čajovými rituálmi. Práve naopak, naďalej veselo pijem Pigi čaj. Dochutený sirupom.

Čínština mi jednoducho prišla do cesty, tvárila sa zaujímavo a komplikovane, a zahrala tak na moju citlivú strunku. Vraj jeden z najťažších jazykov na svete. Tak to uvidíme, kto z koho – povedala som si. Celé noci som teda presedela nad úlohami a diktátmi z čínštiny. Vlastne počas toho celého jedného roka si na slnko ani nespomínam. Do školy som chodievala ešte pred jeho východom, a vracala som sa až večer po zotmení.

Do ďalekej Ázie som sa vybrala s veľkým nadšením, nebolo to však nadšenie pre typické turistické lákadlá ako Veľký čínsky múr alebo mrakodrap Taipei 101. Moje zážitky nie sú ani zďaleka bombastické, a v podstate ani veľmi cestovateľské. Chcela som len tak normálne žiť a pozorovať, ako žijú bežní ľudia na opačnom konci zemegule. Tie najväčšie dobrodružstvá ma tak čakali v domácnostiach, v rodinách a v zastrčených reštauráciách i nenápadných obchodíkoch. Moje zápisy teda nie sú cestopisom v pravom zmysle slova, veď väčšinu času som viac-menej strávila na jednom mieste. Je to napoly denník, napoly mozaika obyčajného života, ktorý pripadal neobyčajný iba mne.

Darčekový zemiak s mašličkou

Keď som mala prvýkrát odísť na Taiwan, rodičia zalamovali rukami: „Veď tam zahynieš od hladu!“

Hrdinsky som ich upokojovala, že vôbec nie som náročná. Dieťaťu z kopcov predsa stačia len tie najzákladnejšie suroviny – chlieb, zemiaky a mlieko.

Hádajte, čo sa dá na Taiwane najťažšie zohnať. Chlieb, zemiaky a mlieko. Presne v tomto poradí. Vlastne nie, ešte som zabudla na mak.

Raz mi v akomsi poblúznení mysle napadlo priblížiť Taiwancom slovenskú kuchyňu – tak, že im uvarím makové pirohy.

„Kde by sa dal kúpiť mak?“ vyzvedala som.

„Mak? To čo je?“

(nasledovalo listovanie v slovníku)

„ČO SI NORMÁLNA?! Veď to je DROGA! TOTO na Slovensku jedávate?!“

Musela som toho nečakane veľa vysvetľovať, a nielen o maku. Bodaj by aj nie, keď to, čo oni nazývajú chlebom, chutí ako nepodarená vianočka. Navyše, ten akožechlieb mával zakaždým podivné farby, ako svetlofialová, bledooranžová alebo zelenkavá – to bol chlieb s príchuťou čaju, samozrejme. Kamarátky ho jedávali zásadne ako dezert, a zásadne s výčitkami svedomia, lebo vraj sa z neho ukrutne rýchlo priberá.

Mala som k tomu naporúdzi pohotovú poznámku, že legendárna konkubína Jang Kuej-fej sa kedysi stala láskou čínskeho cisára práve preto. Páčilo sa mu, že jej tukové vrstvy vyzerajú, akoby bola celá poskladaná z nefritových prstienkov. Z nejakého dôvodu však tento argument nezavážil.

V supermarkete sa v oddelení mliečnych výrobkov nachádzalo toto: dva druhy mlieka, ktoré chutilo ako voda; jeden druh plátkového syra a dva druhy jogurtov. Občas tam bývalo aj maslo, ale iba slané, a vôbec sa nedalo s tým sladkým akožechlebom jesť. To bolo celé slávne mliečne oddelenie. Zmestilo sa do jedného maličkého regálu.

Výpravy do supermarketov pre mňa bývali vždy dobrodružné. Jednoznačne najdobrodružnejším bolo hľadanie tampónov. To sa ukázalo byť skutočnou výzvou, lebo očividne bolo úpornou snahou všetkých zamestnancov, aby to jediné balenie, ktoré mali, ukryli čo najvyššie a úplne mimo dohľadu zákazníka. Také veci predsa nemá byť vidieť, a aj kamarátky sa červenali, len čo som to spomenula. Európska výška mi vtedy veľmi pomohla.

Bola som z toho smutná, a bolo to na mne zrejme aj vidieť. Myslím kvôli jedlu, nie kvôli tým tampónom. Akoby to nestačilo, v každom liste a telefonáte z domova sa mi blízki nezabudli zveriť s farbistým popisom toho, čo mali na večeru, aké to bolo chutné, a že aj ja by som si na tom určite pochutila. Doteraz neviem, či mi to malo vylepšiť náladu, alebo to bola krutá škodoradosť.

Potom som jedného dňa prišla do školy, a tam ma čakal zemiak. Jeden jediný zemiak, dokonca previazaný mašličkou, a za zemiakom spolužiaci, nastúpení v rade s úsmevmi od ucha k uchu.

„Domi, ty si stále básnila o zemiakoch, a tak sme ti jeden zohnali. Ako darček!“

Skoro mi vyhŕkli slzy, také milé gesto to bolo. S bázňou som zemiak vzala a uložila ho na čestné miesto. Aj by som si ho bola uvarila, ale nemali sme kuchyňu. Ani ja a ani jeden z mojich známych, však načo aj. Miesta je málo, varenie zaberá zbytočne veľa času… A kto by sa ním trápil, keď v reštauráciách sa dá aj tak najesť omnoho lacnejšie?

Moja známa Kaiti, matka dvoch detí, v byte síce kuchyňu mala, ale iba na parádu. Nezabudla sa mi popýšiť tým, že zásadne nevarí. Keď jej detičky večer prišli zo školy, obratom ich poslala naspäť na ulicu kúpiť si jedlo. Deti sa po chvíli vrátili aj s večerou. Mladší zo synov potiahol mamu za rukáv, že taký veľký kus mäsa nerozhryzie. Nato Kaiti pohotovo vzala nožnice a mäsko postrihala na drobné kúsky. A večera bola vybavená.

Príbeh zemiaka sa napokon skončil tragicky. Celý deň som premýšľala, čo s ním. Toľko teoretických možností, a taká bezmocnosť! A potom som si kamsi odbehla, a zemiak doslova z hodiny na hodinu splesnivel takým extrémnym spôsobom, ako je to možné len v subtrópoch. Odohnala som z neho zopár jašteričiek a hemžiaci sa hmyz, a slávnostne som ho vyhodila.

Kulukulu

A tak som sa musela prispôsobiť. V reštauráciách som najprv vyberala jedlá naslepo. Skúsiť treba všetko – vravela som si. Taiwanský štýl jedálneho lístka k tomu človeka priam nabádal. Na kúsku papiera boli pod sebou vypísané všetky položky menu, vedľa nich políčko na zaškrtnutie ako v lotérii. Však to aj bola lotéria, a prehraná, súdiac podľa toho, ako mi potom bývalo strašne zle. Zistila som, že – rovnako ako v lotérii – náhodný výber nestojí za nič ani v prípade jedál.

Začala som teda prácne študovať jedálne lístky. Vždy som ako prvé vylúčila tie jedlá, ktoré mali v názve znak pre hmyz. Väčšinou to bývali ustrice a krevety, ale – ach, tá zradná čínština – mohol to byť aj med. Alebo had, alebo šváb. Šváby zvyčajne na tanieri neponúkali, ale občas sa tam priplietli. Ako raz ten chudák. Teda neviem, či sa tá vypasená potvora dala nazvať chudákom. Vyliezol na stôl deduškovi v mojej obľúbenej reštaurácii, práve keď rukami miesil cesto na pirôžky. Duchaprítomne švába pripučil, odhodil a pokračoval v miesení cesta, akoby sa nechumelilo.

Potom sme raz s Johnnym a Tatou dostali pozvanie na jednu oficiálnu večeru. Tí dvaja okamžite súhlasili aj za mňa, a nikomu vôbec neprekážalo, že reštaurácia je v meste vzdialenom štyri hodiny cesty. Ale Johnny to ospravedlňoval tým, že je to vychýrený podnik, kde podávajú tradičné jedlá domorodcov. A čo by predsa Taiwanci neurobili kvôli jedlu.

Náš autobus stúpal do hôr a Tata mi popisovala, ako práve do týchto kopcov kedysi chodievala s rodinou na túry. Ako to tu býva zvykom, nabalili si so sebou hrnce, panvice, misky, taniere, prenosné variče a hromadu jedla, a s týmto nákladom vyšli na kopec. Tam to všetko rozložili, uvarili na variči obed, najedli sa, a pobrali sa naspäť domov. Turistika. Tata nevedela pochopiť, prečo by si ľudia mali do hôr niesť nejakú zabalenú desiatu.

„A čo potom v tých horách robíte?“ pýtala sa.

Po tomto vysvetlení sa mi už nezdalo ani trochu divné, že za jedlom cestujeme tak ďaleko. Na Taiwane je jedlo úplne legitímnym cieľom cestovania.

Konečne sme dorazili. Kulukulu – stálo napísané nad vchodom.

„Aký poetický názov,“ zasnívala som sa. „Čo to znamená?“

„To je zvuk škvŕkania v bruchu,“ poznamenala Tata sucho.

Nik sa ma neopýtal, čo si dám. Rovno mi objednali pečené divé holuby, lebo to vraj musím ochutnať. Holúbätká mali mäsa tak na dve sústa, a ešte sa na mňa žalostne dívali mŕtvymi očami. Prísediaci zostali v rozpakoch, prečo som na tanieri nechala nezjedené hlavičky so zobáčikmi…

Ako obyčajne, po večeri začali ostatní hostia snovať dobrodružné plány o návšteve Slovenska.

„Čo teda u vás jedávate? Ach, nerastie tam ryža? A čo potom jedávate ako prílohu? Zemiaky? Ale veď z toho sa hrozne priberá. To je neakceptovateľné!“

„A máte aspoň instantné rezance?“ pýtal sa ktosi ďalší.

Keď som ich ubezpečila, že máme, spokojne pokyvkali hlavami a zhodli sa, že v tom prípade je teda bezpečné Slovensko navštíviť.

Bol už neskorý večer, keď sme vyšli z reštaurácie von. V záhrade naokolo boli rozmiestnené klietky s domácimi zvieratami – ako atrakcia pre turistov. Pobehovalo tam aj niekoľko králikov solídnej veľkosti. Len tak mimochodom som podotkla, že mi ide chuť na králičiu polievku, a okamžite som si vyslúžila pohľady plné opovrhnutia.

„U vás sa jedia králiky? Prepána, to je ale nekultúrne, veď to sú domáci miláčikovia!“ pohoršovali sa dámy.

„Však u vás sa jedia psy.“ A všetky druhy hmyzu – chcela som dodať, ale prerušili ma.

„No tak to pozor!“ ohradili sa. „Psy jedia iba barbari. Čiže Číňania a Kórejci,“ celkom bez hanby zagánili na môjho kórejského kamaráta, ktorý sa tam zhodou náhod ocitol, „ale my na Taiwane v žiadnom prípade!“ Vymenili si medzi sebou zhrozené pohľady, a bolo jasné, že na Slovensko už teda rozhodne nepôjdu.

Kórejský kamarát ani trochu nevyzeral, že by sa ho to nejako dotklo. Ale možno to bolo aj tým, že po čínsky až tak dobre nerozumel.

„Príď ma raz navštíviť, dáme si polievku z králika,“ pošepkala som mu.

Tvár sa mu od radosti rozžiarila. „A ja ti spravím polievku s psím mäsom. Pokojne aj hneď ako sa vrátime. Len musím zohnať materiál, rozumieš…“ žmurkol na mňa.

Takže rozumel. Snažila som sa o úprimný úsmev. Materiál?

Potom celou cestou pokukoval po túlavých psoch na uliciach. Ja som nevedela, či sa mám smiať, alebo strachovať kvôli tomu, čo ma čaká. Ale predsa len – v ten večer sme si my, dvaja barbari, najväčšmi rozumeli a bolo nám dobre.

S duchmi neradno žartovať

Na Taiwane chutí čaj inak než na Slovensku. Nakoniec, väčšina ľudí predpokladá, že tu sa pije pravý, poctivý čaj, ako má byť. Ale pravý čaj, nech už to znamená čokoľvek, nemusí byť lepší čaj. Keď prišla Tata na Slovensko a ochutnala starý dobrý Pigi, tak jej zachutil, že odvtedy si ho necháva na Taiwan pravidelne posielať. Toľko teda o čínskom čaji.

Tata je Taiwanka, a vlastne aj moja najmilšia osoba z celého Taiwanu. Ak sú tamojší ľudia nízki a štíhli, tak Tata je ešte menšia a ešte viac chudučká; siahala mi sotva po plecia. Tata tiež zbožňuje všetko slovenské – nielen čaj, ale aj hruškovicu, medovinu, pivo, klobásy a tak ďalej. Vždy, keď sme sa stretli, horlivo si zapisovala nové slovenské slovíčka. Jej obľúbené slovné spojenie je super zima. To sa naučila počas návštevy u nás na Spiši – ehm, v júni – a chodila zababušená vo svetri.

A keď spolu telefonujeme, rozhovor začína roztomilým: „Ahoj ako sa maš! (V jej podaní to znie ako rozkaz.) Som škola! Dnes som v škola!“

V každom našom rozhovore obyčajne dospeje k tomu istému bodu: aké je Slovensko krásne, ako by sa tam rada vrátila a strávila tam zvyšok života. Beriem to ako kompliment, že sa mi ho podarilo tak pekne spropagovať. Alebo možno to vôbec nie je moja zásluha, a Slovensko je naozaj také super. (To by bol ten lepší prípad.)

Ak vám znie meno Tata podivne, vedzte, že Tata sa v skutočnosti volá úplne inak.

To sme si tak sedeli, celá rodina, u nás na dvore – babky, tetky, starí, mladí – a všetci vyzvedali, ktože to taiwanské dievča je.

„Volam sa &#>@*Ł$ß¤&*.“ (Prepis čínštiny, ako asi znie laickému slovenskému uchu.)

Rodina si vymenila zmätené pohľady. „Čože? Ako?“

„Počuj, skús nejakú ľahšiu verziu,“ pošepkala som jej.

„Tchang-tchang,“ povedala svoju prezývku, a slovenské uši to pohotovo prekrstili na Tata.

„Ech,“ mávla rukou teta, „to kto si má pamätať. Budeš Anička.“

Tata sa slovenskému menu nesmierne potešila, a odvtedy ho všade a s radosťou používa. Ale pre nás už žartom zostala Tata.

Používať toľko mien, to znie ako riadny zmätok. Nie však v Ázii. Podľa tradície tam človek kedysi vystriedal počas života peknú kôpku mien.

„To máš tak,“ vypočítavala Tata, „najprv sa dávalo mliečne meno, určené pre bábätko. Potom pri nástupe do školy zas knižné meno, potom štandardné meno, medzi priateľmi ešte prezývka, potom anglické meno…“

„Mliečne meno?“ zastavila som ju. „Veď to máme aj u nás. Rodičia bežne používajú pre deti rôzne milé zdrobneniny.“

„Nie, nie, nie!“ zdesila sa Tata. „Milé meno nie je bezpečné. Mliečne meno musí byť práveže škaredé, aby odplašilo zlých duchov!“

A tak kým u nás volajú rodičia dieťa moje zlatíčko, moje srdiečko, tak v duchu čínskej tradície mohli volať bábätko trebárs môj švábik, psie žrádielko alebo prasací rypák. S duchmi sa predsa nežartuje. Prípadne – ako ma poučila Tata – keď sa narodil chlapec, ešte ho mohli volať aj dievčenským menom. Potom o neho ani len tí duchovia nemali záujem.

„Dnes to už, našťastie, nie je ako kedysi,“ dodala nakoniec. „Hlavne pre nás ženy. Vieš, jedna moja známa bola druhou dcérou v poradí, a tak si rodičia s jej menom veľmi nelámali hlavu. Dostala mliečne meno, ktoré proste znamenalo želanie, aby už po nej konečne prišiel aj syn.“

Kňažka v teplákoch

Neviem presne, aké náboženstvo Tata vyznáva, ale zrejme to bude nejaká taiwanská ľudová viera. Okolo krku vždy nosí ochranné vyšívané vrecúško, a v izbe má malý oltárik s kameňom, ku ktorému sa so všetkou vážnosťou modlí. Vraj vo vnútri, v tom kameni, je duch – dozvedela som sa od nej, a zo slušnosti som sa na viac nepýtala.

Rýchlo som zistila, že niekedy je lepšie nevypytovať sa. Ako vtedy, keď som bola s Tatou a jej rodinou na príjemnej akcii v meste. Počas cesty domov mi oznámili, že ak mi to neprekáža, ešte sa na pár minút niekde zastavíme.

Zaviedli ma na miesto, ktoré vyzeralo ako obyčajná izba, ibaže táto bola preplnená oltárikmi a soškami božstiev najpodivnejších farieb a podôb. Tata mi s pokojom oznámila, že sa so sestrami v poslednom čase necítia dobre. Príznaky, ktoré opisovala, pripomínali urieknutie; ako keď sa na Slovensku hovorí, že niekomu prišlo z očí.

Tata a jej sestry sa jedna po druhej usadili na malú stoličku v strede miestnosti. Potom prišla postaršia žena v teplákoch, asi kňažka. Začala sa zúrivo modliť, rozhadzovať rukami okolo seba, ako keby bojovala s niečím neviditeľným. Následne pálila modlitebné papieriky a veľa kadidla, podchvíľou vybiehala až na ulicu, a celkovo pôsobila naozaj nahnevane.

Kým sa toto všetko dialo, ostatné sestry sedeli pri stene na lavičke a listovali si v módnych časopisoch, ktoré tam boli naukladané pre znudených veriacich, čakajúcich na rituál. No a ja som sa snažila tváriť pokojne – akože to, že niekto vyháňa duchov z mojej kamarátky, je úplne normálna a bežná vec.

Koniec ukážky