Jana Graterová

Horká ako čokoláda

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Jana Graterová, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & Layout © Marenčin Media, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
446. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-443-1 (brož.)
ISBN 978-80-8114-444-8 (ePub)

Venovanie

Venujem Barbore, ktorá prepožičala svoj výzor a niekoľko myšlienok literárnej Barbore, inak s ňou však nemá nič spoločné.

Prológ

Drahá Diana,

občas mávam pocit, že patrím do zoologickej záhrady, z ktorej sa mi podarilo utiecť, a neviem sa do sýtosti vyblázniť. Ale ty si moja brzda. Brzda a motor zároveň.

Viem, že sa topíš pri mne v nejasnostiach, ale nechaj zapadať kolieska a na všetko prídeš aj sama. Budeš čakať, že ti tvoje domnienky potvrdím, ale ja to nikdy neurobím. Svoju pravú tvár neukážem ani Bohovi!

Povediem ťa a ty sa musíš podriadiť môjmu zámeru.

Som MANIPULATION WOMAN a fascinuje ma ľudská zloba. Ponáram sa do myšlienok a vystavujem svoju dušu peklu šialených charakterov. Už od detstva.

Oplatilo sa...

Láskou mám vytapetované všetky izby svojho príbytku. Lásku mám zavesenú na stenách, láska je ukrytá v knižnici.

Láska je hra na hĺbku a myšlienku – hlbšie neuhneš, ak máš pod sebou posteľ, cháp si to, ako chceš, trebárs aj ako hlbokomyseľný sex, ham! Si rozkošná, keď sú tvoje oči vyvalené ako vráta do neba!

Moja milá Diana, cítim tvoje rozpaky až sem...

Isté je však iba jedno. Nikto nevráti čas, ani moju mladosť, ani to, čo sa stalo... Bolo to moje rozhodnutie, nesprávne, ale moje! Boh mi odpustí a ty tiež...

Tvoja Barbora

1. kapitola

Zobudila som sa do nevľúdneho sychravého rána s mizernou náladou. Snívalo sa mi, že sedím v lietadle, dívam sa z okienka na more a vtom zbadám, ako plamene olizujú krídlo lietadla. Zacítim dym, oheň mám už priamo pred očami, len niekoľko centimetrov od tváre, chytá ma panika, kričím...

Zobudila som sa na vlastný výkrik, celá spotená a vystrašená. Uf, skutočne povzbudivý sen jeden deň pred odletom na dovolenku, pomyslela som si ironicky.

Ani sa mi nechcelo vstať z postele, ale napokon som sa prinútila.

Pozrela som sa von oknom na špinavé sídlisko a potom na oblohu. Hľadala som lietadlo. To lietadlo zo sna, ktoré sa bude strmhlav rútiť na zem. Občas som mávala podobné vízie, ale zatiaľ žiadne lietadlo, o ktorom sa mi snívalo, nespadlo. Chvalabohu!

Zavrela som s povzdychom okno a pomaly išla do kúpeľne.

Pustila som si na tvár studenú vodu, aby som sa prebrala, aby som sa ocitla v realite. Pretože to horiace lietadlo zo sna som mala stále pred očami.

Nie je to znamenie?

Nemala by som dovolenku radšej stornovať?

Veď som ešte ani nezačala baliť kufre, nechcelo sa mi.

Aj to bolo zvláštne! Inokedy som mala kufre zbalené už dva týždne pred odletom, tak som sa nevedela dočkať.

Ale teraz som mala taký divný pocit, akési tušenie, že sa na dovolenke udeje niečo zlé, možno až tragické! Prinajlepšom niečo nepríjemné.

Podvedomie mi stále čosi našepkávalo, ale nedokázala som dešifrovať, čo by to mohlo byť...

Vošla som do kuchyne – Jakub už kmital medzi chladničkou a stolom. Maslo, šunku, kečup, tatársku omáčku, chlieb a nôž ukladal pekne vedľa seba, asi podľa nejakého vzorca, neviem. Nech si robí z raňajok aj posvätný rituál, keď má na to čas a baví ho to, vzdychla som si, pretože ja raňajkujem vždy iba zelený čaj.

Sadla som si do kresla so svojou obľúbenou porcelánovou šálkou, na ktorej bolo vyobrazené mystické oko. Keď som nemala svoje svedomie stopercentne čisté, držala som šálku v ľavej ruke, aby sa oko na mňa nedívalo, lebo som mala pocit, že sa mi pozerá až na dno duše.

Zväčša som však šálku držala v pravej ruke a oko plnilo funkciu ochrannú – bdelo nado mnou ako strážny anjel. Viem, poviete si, že je to kravina, ale mne to niekedy pomáhalo. Niekedy, keď som si nebola istá vo svojich myšlienkach či skutkoch. Keď mi v hlave čosi mátalo a ja som to nevedela pomenovať.

Aj teraz som držala šálku v pravej ruke, myseľ mi lietala kade-tade, až zaletela opäť tam, kam som nechcela.

K tomu snu.

Mimovoľne som sa uškrnula. Napadlo mi, že keby som pád lietadla do mora nejakým zázrakom aj prežila, asi by som sa dlho netešila – na rozdiel od žralokov! Haha, veľmi vtipné!

„Drahá, ty ešte stále nebalíš?!“ vyrušil ma Jakub z myšlienok a svoj udivený pohľad upriamil na prázdny kufor v kúte izby. Lebo balenie kufrov je vždy moja práca. Lebo on by do nich nahádzal všetko, čo nepotrebujeme, a čo potrebujeme, by zostalo doma.

Veď – muži!

Hlavne, že je v kufri skrutkovač, ale zubnú kefku a hrebeň asi netreba.

„Čo? Čože? Jaaaj!“ habkala som. „Ešte je čas...“ zamyslene som miešala čaj lyžičkou, aby skôr vychladol.

„Čas? Veď letíme už zajtra!“ sťažka si nado mnou povzdychol.

Vzdychla som si aj ja.

On nechápe moje myšlienkové pochody a ja zase tie jeho...

Už od rána.

Príklad: On si dá do čaju (kávy, jogurtu...) päť lyžičiek cukru, lebo potrebuje veľa energie. Potom si precízne natrie chlieb maslom, položí naň plátok šunky a pretŕčajúce okraje odkrojí, asi aby nekazili umelecký dojem. Následne kečupom v tube nakreslí na šunku ornamenty a celé dielo dozdobí tatárskou omáčkou. Napokon si takto nastajlovaný chlieb nakrája na rovnaké úhľadné kúsky – vždy tým istým keramickým nožíkom s oranžovou rúčkou. A keď ho nenájde na svojom mieste, má pokazený celý deň.

To by mi až tak nevadilo, horšie je, že ho pokazí aj mne. Rannou prednáškou o tom, že veci majú byť na svojom mieste a že chlieb sa má krájať nožíkom na to určeným a nie tým, ktorý chytím prvý do ruky.

Mlčím a nechápem!

Prečo by som si nemohla veci zjednodušiť, ak sa to dá?

Veď ak si chce Jakub život komplikovať, nech si ho komplikuje, ale mňa nech z toho vynechá!

Muži sú fakt z nejakej inej planéty ako ženy.

Kubo dá tie šunkové odrezky susedkinej mačke a ja sa pýtam, iba v duchu, samozrejme, komu sa chce zavďačiť viac?

Mladej susedke, či starej mačke?

Nahlas sa už radšej nepýtam...

Po niekoľkých rokoch manželstva sa už na nič nepýtam. Nechcem sa hádať. I keď sa vraví, že hádka vyčistí vzduch ako po búrke. Ja radšej zapnem práčku a po dvoch hodinkách mám vypraté aj myšlienky – bez aviváže!

Aj včera som prala, ale ten pocit, ktorý som nevedela pomenovať, ten ma prenasledoval stále, ten sa mi z hlavy vyprať nepodarilo. A to som prala dvakrát.

Biele a čierne.

Keby to bolo také jednoduché aj s myšlienkami. Zapneme program a poďme premýšľať iba o dovolenke. O veciach, na ktoré sa vždy tešíme a ktoré si nenecháme pokaziť žiadnou intuíciou či katastrofickými snami, alebo nervóznym manželom!

„Kubo?“

„Čo je?!“ zavrčal súčasne s kávovarom.

„A čo ak spadne lietadlo?“ zakvílila som z kresla a on ma obdaril pohľadom, ktorý som po tých spoločne strávených rokoch už mohla očakávať, ale stále neočakávala.

Pohľad žraloka!

To je ono! Konečne som na to prišla. Môj manžel je žralok, ktorý ma chce zožrať a to horiace lietadlo som ja sama.

Alebo nie?

„Zase máš tie svoje vízie?!“ prerušil moje myšlienky, ktoré sa nedali naprogramovať a ktoré sa v mojej hlave správali ako splašené kozy.

„Nie vízie, predtuchy!“ odvetila som.

„A nie je to jedno?“

„Nie je, lebo...“

„Prosííím ťa,“ skočil mi do reči, zjavne na môj výklad nebol zvedavý. „Choď už radšej baliť a nerozmýšľaj stále nad somarinami!“

Uškrnula som sa. Pre mňa to žiadne somariny nie sú, na rozdiel od tých jeho somarín...

Dopila som čaj a neochotne sa zdvihla. Zamierila som najprv k šatníku. K veľkému šatníku, ktorý bol na prvý pohľad preplnený, ale na druhý pohľad som zistila, že všetko už vyšlo z módy a ja si nemám čo obliecť. V tomto prípade čo zbaliť.

Vzala som do rúk svoje obľúbené kvetované šaty, priložila si ich pred zrkadlom k telu a dívala som sa na seba, dívala... Nevedela som prísť na to, prečo už nie sú také sexi, ako bývali. Prečo mi zrazu nesvedčia?

A potom som na to prišla – pridávali mi kilá!

Ani som si nestihla všimnúť kedy.

2. kapitola

Lietadlo nespadlo, chvalabohu, a Kubo sa mi posmieval, že som mala celú cestu zatvorené oči a ruku zakliesnenú v jeho ramene.

„Vieš, aký nádherný bol východ slnka? Aspoň na ten si sa mohla pozrieť,“ vravel, keď už sme spokojne ležali pod slnečníkom na pláži.

„No iste, a uvidela by som horiaci motor! Nie, čo nevidím, to neexistuje,“ povedala som svoju obľúbenú repliku ešte z čias detstva a Kubo iba prevrátil oči nad mojou naivitou.

Vytiahla som z veľkej plážovej tašky knižku a pohodlne sa usalašila na plastovom ležadle v tieni slnečníka. Otvorila som knihu a nedočkavo sa začítala do ďalšieho ženského románu, kde všetko dobre skončí.

Milujem šťastné konce!

Milujem toto leňošenie na pláži s knihou a šťastným koncom v rukách...

Práve som sa ponorila do myšlienkových pochodov hlavnej hrdinky, ktorá netrpezlivo čaká na zazvonenie telefónu, no ten už tretí deň zaryto mlčí (ach, ako ju chápem), keď ma zrazu vyrušil direktívny hlas: „Zložme sa tu!“

Zdvihla som oči od knihy a zadívala sa na vysokú, štíhlu ženu, ktorej hlas patril. Bola krásna. Mala dlhé čierne vlasy stiahnuté do chvosta, veľký nos a oči dravej šelmy. Šikmé, hlboko posadené, blízko seba. Vyzerala ako manekýnka.

Manekýnka na dôchodku, uchechtla som sa v duchu. Čiže žiadna elévka, ale zrelá žena.

A potom môj zrak spočinul na mužovi vedľa nej. Takmer som stratila reč aj myšlienky. A zrejme aj svoju neochvejnú vernosť.

Ten muž totiž vyzeral ako Ježiš!

Moderný Ježiš.

Mal dlhšie husté vlnité vlasy, vysokú mužnú postavu a pôsobil nielen inteligentným, ale čo je pre mňa najdôležitejšie, aj dobrosrdečným dojmom.

Nevedela som z neho spustiť oči. Tak som si vždy predstavovala muža, s ktorým by som chcela stráviť celý život. No áno, môj manžel bol tiež dobrosrdečný, veď najmä preto som sa za neho vydala, bol aj vysoký, aj celkom príťažlivý, ale s týmto mužom sa nedal vôbec porovnávať. Lebo Jakub bol „blbý technik“, ako sa sám nazýval, a tento chlap bol... Prosto Ježiš! Pôsobil dojmom, že hasí smäd na počkanie.

Aj bez vody.

Zrazu sa naše oči stretli. Bolo to zvláštne. On sa díval na mňa ako na zjavenie a ja na neho ako na Pána Boha.

Žeby takto vyzerala láska na prvý pohľad, o ktorej som iba čítala, ale nikdy ju nezažila? O ktorej som celý život iba snívala?

„Idem do vody, ty sa nejdeš schladiť?“ drgol do mňa Jakub. Zrejme si všimol to iskrenie medzi mnou a tým mužom a chcel ma vrátiť do reality.

Spamätala som sa, i keď nerada, a odvrátila som zrak. Z nebeských výšin som sa vrátila späť na zem.

„Neskôr,“ hlesla som a olizla si vysušené pery.

Počkala som, kým sa môj manžel nevzdiali a znova som zdvihla hlavu – nedalo sa inak! Muž s charizmou Ježiša sa stále na mňa díval a usmieval sa. Bože, ale ako sa usmieval! Asi ako na svojich veriacich... Či skôr ako na Máriu Magdalénu?

„Drahý, nestoj ako tĺk a natri mi chrbát!“ prerušila jeho žena naše rozjímanie a namierila na mňa svoj reflektor.

Fuuu, až ma zamrazilo!

A v tom momente mi preblesklo mysľou, že táto žena bude prekážkou. Nielen takou obyčajnou prekážkou uprostred cesty, ktorú chytím a odložím nabok. Vystúpim z auta a odkopnem ju ako kúsok spadnutého konára. Nie! Na túto prekážku si budem musieť zavolať hasičov.

Hm... Hasičov?!

Spomenula som si na oheň zo sna.

Takže nie lietadlo, ale táto žena predstavovala to nebezpečenstvo, ktoré sa mi prisnilo?

Ktoré mi hrozí?

Ježiš natieral manekýnke chrbát a ja som sa nevedela vynadívať na jeho krásne ruky. Na jeho nežné prsty klaviristu. A zrazu som prudko zatúžila, aby sa dotýkal mňa. Aby chrbát natieral mne a nie tej žene, ktorá si ho nezaslúži – taký pocit som mala. Že tá žena je síce krásna, ale taká... taká chladná. Asi ako snehové vločky, ktoré sú nádherné, ale keď ich vezmete do dlane, rozpustia sa. Nič po nich nezostane, len chlad. Studená ruka, ktorú si naliehavo potrebujete zohriať v inej teplej dlani, alebo aspoň v rukavičke či vo vrecku kabáta.

Ježiš môj pohľad vycítil. Bolo medzi nami akési neviditeľné puto. Zadíval sa na mňa s takou nehou, s takou láskou, až som myslela, že sa roztopím ako zmrzlina na slnku.

Nie, nemala som úpal ani to nebola jedna z mojich vízií. Nebola to len moja túžba pretransformovaná do sna. Bola to skutočnosť! Možno trochu skreslená, ale skutočnosť.

„Spíš?!“ vyštekla jeho žena, akoby mala oči aj na chrbte.

Strhol sa.

Už na mňa ani nepozrel, ponatieral jej chrbát a potom sa išiel schladiť do studených vĺn mora.

Dívala som sa za ním, či mi nezamáva, či mi nenaznačí, aby som išla za ním, ale nie. Ani sa neobzrel.

A ja sa mu vnucovať nebudem, na to som príliš hrdá. Lepšie povedané, ani nie tak hrdá, ako sa bojím odmietnutia. Čo keď priplávam za ním a on zrazu zmení smer? Lebo čo ak má jeho žena ďalekohľad a kontroluje ho aj na diaľku?

Svoj pohľad som presunula na ňu, na tú manekýnku vo výslužbe, ktorá si práve dávala dole vrchný diel plaviek.

Ale ako!

Ako striptérka. A mne hneď napadlo – žiadna modelka, ale prostitútka! Áno, luxusná prostitútka.

Prsia si natierala vláčnymi krúživými pohybmi, ako keby predvádzala nejaké erotické číslo. Zjavne provokovala. Ale koho?

Mňa?

Všetkých mužov na pláži?

Alebo len Jakuba, ktorý sa medzičasom vrátil z vody a rozčesával si mokré vlasy?

Skontrolovala som ho pohľadom. Jasné! Civel na tú ženu celkom bez hanby, ani sa nesnažil schovať svoj pohľad za noviny.

„Daj si aspoň čierne okuliare, keď už musíš na ňu tak zízať!“ precedila som naštvane cez zovreté pery. Lebo každý muž pokukuje po nahých prsiach tak diskrétne, úchytkom, len Kubo sa musí dívať ako teľa.

„Čo? Na koho?“ opýtal sa podráždene, keďže som ho vyrušila, a napravil si obsah plaviek.

„Na tú ženskú predsa, nerob sa, že nevieš, o čom hovorím. JA sa cítim trápne z toho, ako na ňu vyvaľuješ oči!“ zasyčala som potichu.

„Ako môžeš vedieť, kam sa dívam? Ja sa vôbec nepozerám na ňu, ale na more!“ zvýšil hlas tak, že to musela počuť nielen ona, ale všetci na pláži.

Čakala som, že ho manekýnka obdaruje opovržlivým pohľadom, ale ona sa usmiala! A potom sa pozrela na mňa s výrazom – žiarlivá hysterka.

Schúlila som sa do seba a chcela splynúť s prostredím. Najradšej by som sa zahrabala do piesku. Od tejto chvíle budú všetci na pláži súcitiť s Jakubom, lebo má hroznú manželku, namiesto toho, aby poľutovali mňa, že trpím pri cholerikovi, ktorý sa nedokáže ovládať. Vždy je to tak!

„Nekrič,“ upozornila som ho ticho, na čo on prudko vstal a urazene sa išiel utopiť. Alebo skôr na pivo. Možno čakal, že manekýnka príde za ním.

No iste! Ľahla si na chrbát a zaujala pózu, ako keby ju fotili. Na tvári mala pobavený úsmev a oči pôžitkársky privreté. Kubo môže čakať, haha! Stále si namýšľa, aký je plejboj, hoci už ťahá na päťdesiatku a začína plešatieť.

Konečne som si mohla sňať z očí slnečné okuliare, aby som si ju detailne poobzerala, aby som našla na nej nejakú chybičku. Aspoň nejaké škaredé znamienko či zabudnutý chlp. Lebo keď sa chce, tak sa vždy niečo nájde...

Ani neviem, ako som zaspala. Ani neviem, či som čosi našla, či nie. Keď som sa prebudila, Kubo spal vedľa mňa a obe ležadlá vpravo boli už prázdne. Oni zrejme uprednostnili pohodlie izby. A postele. Možno sa práve milujú, pomyslela som si s trpkosťou. Diana, veď im dopraj! dohovárala som si v duchu, ale nevedela som si pomôcť. Závidela som im. Či skôr tej mrche som závidela – manžela!

Nezvyknem závidieť, ale toto bolo niečo mimo mňa, niečo silnejšie, čo som nedokázala ovládať.

Zalovila som v mysli... Kedy som ja so svojím manželom šantila v posteli naposledy?

Dávno!

Kubo šantí už iba s počítačom.

Neriešim. Teda, snažím sa.

Spočiatku som mu to vyčítala, ale vždy sa len rozčúlil a napokon som bola na vine ja. Napokon sme mali pokazenú náladu obaja.

Nemalo to význam.

Dívala som sa na svojho manžela, ako s otvorenými ústami pochrapkáva a vzdychla som si. Aj tak to už nie je to, čo bývalo! Nie, nebudem ho budiť. Nech radšej spí!

3. kapitola

Bol krásny teplý večer, ako stvorený na romantickú prechádzku po pláži, ale po výdatnej večeri a niekoľkých pohároch vína ma začala zmáhať únava.

Sedeli sme na terase reštaurácie a Jakubovi pípla esemeska. Už asi piata.

„Kto ti píše?“ nedokázala som potlačiť zvedavosť.

„Ááále, zas sa prihlásil ďalší miestny operátor,“ odpovedal so sotva postrehnuteľným úsmevom.

„Teraz?!“ zvolala som udivene. „Zaujímavé, že mne esemeska neprišla a tebe áno,“ zapochybovala som nahlas.

„A čo má byť?! Ja za to môžem? Čo zas riešiš?!“ zvyšoval hlas, a tak som radšej stíchla. Stačilo jedno predstavenie na pláži, ďalšie som skutočne nepotrebovala. A Kubo má možno pravdu. Načo si všímam také detaily a zaoberám sa nimi? Prečo mi ako prvé napadne, že mu píše nejaká ženská? Nejaká jeho virtuálna kamarátka?

„Poďme spať,“ zívol Kubo, aby sa vyhol ďalšiemu výsluchu a vstal zo stoličky.

Bez slov som ho nasledovala. Bola som unavená. Z cesty, zo slnka, z alkoholu, ktorý sme celý deň popíjali.

Keď sme prechádzali okolo baru pri bazéne, Kubo ma chytil okolo ramien a bodro navrhol: „Dajme si ešte jeden pohárik na dobrú noc!“

Vzdychla som si – tú chvíľu ešte vydržím. Jeden drink ešte zvládnem. Ale keď som na vysokej stoličke zbadala sedieť tú manekýnku z pláže, hneď mi bolo jasné, prečo Kubo zmenil plán. Už-už som mala na jazyku, že či sa chce na jej kozy dívať aj zblízka, alebo niečo podobné, ale potom som si povedala, že nie, fakt sa nechcem hádať. Nechcem si kaziť ešte aj dovolenku.

Sadla som si vedľa nej, pretože to bola jediná voľná stolička a Jakub sa postavil medzi nás.

Nenápadne som si ju spoza neho obzerala, lebo oblečená vyzerala ešte zaujímavejšie. Mala biele šaty, jemné ako vánok, ktoré pri určitom pohybe a dopade svetelných lúčov rafinovane odhaľovali jej telo. Tá mrcha mala premyslené všetko do detailov. To som ešte nevedela, že nielen v oblečení...

Vzápätí prišiel jej manžel a ja mám ešte doteraz zimomriavky, keď si spomeniem na jeho láskyplný a súčasne nešťastný pohľad. Bolo v ňom obsiahnuté všetko. Úplne všetko...

Ibaže som tomu v tej chvíli vôbec nerozumela! Nepoznala som ani jeho, ani jeho manželku, nemala som žiaden záchytný bod.

Sadol si vedľa manželky, z druhej strany, kde sa práve uvoľnilo miesto, a neisto poznamenal: „Á, naši susedia z pláže? Dobrý večer!“

„Dobrý... Vy ste tu asi už dlhšie,“ ožil Kubo.

„Prvý deň.“

„Prvý? Ale asi ste neleteli z Bratislavy,“ pokračoval.

„My sme leteli z Prahy,“ vysvetlil muž, „žijeme tam...“ chcel ešte niečo povedať, ale jeho žena ho hneď pohľadom stopla.

A tak sme si pripili na zdravie a predstavili sa.

„Barbora,“ povedala manekýnka a stisla mi ruku s úsmevom, ktorý v tom tropickom večeri pôsobil ohromne osviežujúco. Asi ako ľadová sprcha.

„Michal,“ podal mi ruku jej manžel a vpil sa mi do očí, akoby v nich chcel nájsť odpovede na všetky otázky.

Potom sa predstavil aj Jakub a hneď sa ujal slova: „Minulý rok sme boli v Španielsku...“ blablabla, vykladal historky, ktoré som už poznala naspamäť a ktoré ma neskutočne nudili, i keď bol Kubo dobrý rozprávač.

Michal ho so záujmom počúval a Barbora sa hniezdila na stoličke. Blahosklonne sa usmievala, nech sa vyrozpráva, po desiatich minútach to však už nevydržala a skočila mu do reči: „My sme sa pred mesiacom vrátili z Indie,“ podotkla.

„Z Indie?“ prejavila som záujem. „To musela byť zaujímavá cesta.“

„To bola. V celej Indii je taký smrad, že sme sa vrátili o týždeň skôr. Ešte aj u Diora tam smrdí ako u opíc!“ zatvárila sa, ako keby mala ten smrad priamo pod nosom a pokračovala ďalšími indickými paradoxmi.

Michal ju zbožne počúval a po mne už ani očkom nehodil, z čoho som bola značne rozčarovaná.

Využil moment, keď jeho manželka stíchla a s benevolentným úsmevom sa jej opýtal: „Ideme, zlatinko?“

Usmiala sa, elegantne sa zosunula z vysokej stoličky a milo nám zakývala: „Pá, zajtra.“

„Pá, pá,“ odzdravil Jakub infantilne a ja som zízala na ich miznúce siluety ako na fatamorgánu. Dnes v noci buď nezaspím, alebo budem mať erotické sny, pomyslela som si.

4. kapitola

Ráno som si obliekla plavky a pozrela sa do zrkadla. No, až na tých zopár kíl navyše to ujde, zhodnotila som sa sebakriticky.

Vystrela som sa, stiahla brucho, a hneď som mala o päť kíl menej. Nie, nie som horšia ako Barbora! A hlavne som mladšia! povedala som si spokojne a so zdvihnutou hlavou som svižne vykročila na pláž.

Ale keď som ju na pláži zbadala, naaranžovanú na ležadle v ďalších sexi plavkách, s čerstvo umytými vlasmi a jemným mejkapom, musela som sa so svojou sebaistotou veľmi rýchlo rozlúčiť. S tou záplavou lesklých havraních vlasov bola Barbora ešte krajšia ako včera.

Opaľovala sa na tom istom ležadle. Sama!

„Dobré ránko!“ naklonil sa k nej Kubo so servilným úsmevom.

Sadla si a usmiala sa aj ona.

„Pekný deň aj vám.“

„A kde máš manžela?“ vystrelila som otázku bez pozdravu a bez rozmyslu.

„Bolí ho hlava, nie je zvyknutý na slnko a alkohol,“ ešte stále sa usmievala, i keď v jej očiach bolo badať náznak mrzutosti.

„To sa dá ľahko vyriešiť Ibalginom,“ povedal Kubo, ktorý si dal hneď po raňajkách dva, lebo na jeho výšku a váhu jeden nestačí.

„On sa tabletkám vyhýba, užil si ich už dosť...“ zasekla sa, ako keby povedala niečo, čo nechcela, ale my sme tomu aj tak nevenovali pozornosť. Ja som bezstarostne ukladala osušky na ležadlá a Kubo básnil čosi o počasí.

Barbora ho potom poprosila, aby jej premiestnil ležadlo do tieňa a priniesol minerálku. Všetko s nemiznúcim úsmevom a on ako taký poskok plnil všetky jej želania. S nadšením a rád, že jej môže posluhovať.

Tak, ako kedysi mne... zamyslela som sa.

Barbora sa usmievala stále a úsmev jej nezmizol z tváre ani keď vychádzala zo studených vĺn mora.

„Teba ešte nebolia ústa z toho úsmevu?“ opýtala som sa jej kamarátsky. Mne drkotali zuby od zimy a aj ona sa celá triasla od chladu, ale s úsmevom!

Až po tejto otázke Barbore úsmev na tvári zamrzol, ale iba na moment. Hneď sa spamätala a ústa roztiahla do ešte širšieho úsmevu.

„Vieš, Dianka, úsmev je veľmi dôležitý, nemala by si naň zabúdať ani ty!“

„Hm, máš pravdu,“ zamyslela som sa krátko. Ja na úsmev chronicky zabúdam, rovnako ako na pochvalu. V prvom rade si všímam najmä to zlé, negatívne, odsúdeniahodné, čo treba skritizovať. Jakub mi vravieval, že som sa minula povolaním. Že som mala robiť inšpektorku a nie sekretárku. Hm, Barbora má pravdu, mala by som sa viac usmievať, ale zas to netreba preháňať, ako to robí ona.

Koniec ukážky