Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Geľo Sebechlebský

Jozef Hollý

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ivana Bezecná, Katarína Mrázková, Ľubica Hricová, Lenka Konečná, Jana Leščáková, Vladimír Fedák, Nina Dvorská, Zuzana Babjaková, Alena Kopányiová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0242-5

Pôvodná publikácia

Jozef Hollý. Hry (Súborné dielo). Národné divadelné centrum. Bratislava 1998. 383 s. Marián Mikola zostavil. Július Pašteka zostavil štúdiu. Jozef Minárik redigoval. Ján Sládeček, zodpovedný redaktor.

Bibliografické poznámky

Divadelná hra Jozefa Hollého Geľo Sebechlebský vychádza podľa textu napísaného autorom a uverejneného v Slovenských pohľadoch 1912, s. 65 — 99 a 129 — 149.

V podstate sme zachovali dobovú jazykovú a štylistickú podobu textu. Rešpektovali sme pôvodné lexikálne prostriedky (archaizmy, nárečové slová, zvraty a pod., ako aj pôvodnú textovú syntax, napr. slovosled).

Nevyhnutné úpravy a zásahy sme urobili v zmysle súčasnej spisovnej gramatickej normy.

Osoby

ANTAL POTOCKÝ, bohatý mešťan

AMÁLIA, jeho žena

ŽELMÍRA, ich dcéra

KAROLÍNA, sestra Amálie

FEDOR, bratanec Amálie a Karolíny, študent

ELENA, bratanica Amálie a Karolíny

GEĽO SEBECHLEBSKÝ, študent

DR. DOLÁNSKY

VOŇAVKA, priateľ Potockého

TOPOĽSKÝ, dr. práva

ZELENÁK, dr. medicíny

RUBÁNUS, dr. filozofie

ZÁHORSKÝ, profesor, Elenkin snúbenec

PAĽKO KOVÁČ, ekonóm, Želmírin snúbenec

KOHN, úžerník

Detektív

Policajti

Listár

Husársky oficier, sekundant Kováčov

Matka Kováčova

Pytač

Dáma

Sluha z hotela

MARTIN, sluha Kováčov

Odohráva sa v mestečku Tamtobolo, v lete.

Dejstvo I.

Izba u Potockého; v prostriedku — napravo i vľavo dvere, posledné sklené vedúce do obchodu. Stôl, stoličky, pri stene pohovka, inde šatová skriňa. Obrazy, ozdoby, pri ľavých dverách vešiak na šaty.

Výstup 1.

Potocký, Amália, Karolína.

POTOCKÝ (zoblieka zásteru bielu, sníma domácu čiapku a pomaly vešia na vešiak; oblečený vo veste): Prosím ťa pekne, švagriná, nemiešaj sa do mojich vecí. Bolo by to pekne, aby vždy len vaša vôľa panovala; a čo som tu potom ja?!

KAROLÍNA: Ja sa do tvojich vecí nemiešam. Boh chráň; ale to už bez slova nemôžem nechať, aby si dievča nešťastlivým urobil. Ó, nenadarmo si pekárom, že len o brucho sa staráš a jemné city srdiečka nedbal by si kyjom zahlušiť.

POTOCKÝ: Dobre, dobre, hádať sa s tebou nejdem, lebo mi kratší jazyk narástol, ale to ti hovorím: keď nebude brucha, čert vezme i lásku.

KAROLÍNA: Ach, srdienko moje zlaté, čože stojí život bez lásky! Veď láska je slnko, ktoré nás hreje, láska je zlatá niť, ktorá nás viaže; láska je slávik, ktorý spevom a blaženosťou naplňuje zachmúrené dni života našeho, láska je —

POTOCKÝ: — stolička, na ktorej sedieť zostaneme, chachacha!

KAROLÍNA (s hnevom): Grobian! A teraz práve nebude po tvojom! Ja väčšie právo mám k nej, ako ty; je moja vlastná bratanica. Po milovanom bratovi — Boh mu odpusť viny — jediná dcéra; a za takého starého ju zadrhnúť ja nedovolím! Však, sestra? Rozumieš, švagre, nedovolím!

AMÁLIA (ľútostivo): Brat by zaplakal z neba svätého, keby krivdu videl.

POTOCKÝ: A ja som jej ujcom a tak po Bohu a otcovi najbližším poručníkom: musím sa tedy o ňu i postarať.

KAROLÍNA (ironicky): Ďakujem za také staranie. Len vydať a vydať; za takého starého. Chcel by si oheň a vodou páriť. Ó, srdienko moje, však by si uvädlo pri ňom, ako spanilá ružička na starom koreni. Ešte to! Za starého mládenca! Starí mládenci sú všetko omrzlí ľudia!

POTOCKÝ: Po sebe hovoríš?

KAROLÍNA: Ó, milý švagor, nenahneváš ma svojimi pichľavými rečami, ktorými uštipovať chceš moje bolestné rozpomienky. Nie! Ja milovala som môjho Bohuslava so zápalom prvej lásky panenskej, ale prekážali i nášmu šťastiu. Dosvedčíš, sestra! Ten mesiac bledý vedel by povedať, čo som sa naplakala, a kvietky v záhradke mojej vyrozprávať, čo som sa navzdychala! Potom som sa nevydala, hoci ma najznamenitejší mládenci pýtali. Oj, pre srdce moje niet viac muža na tomto svete.

POTOCKÝ: A preto, aby dievča nezostalo sedieť, ako ty, a aby nemuselo pri bledom mesiačku vzdychať a po záhradách vyplakávať, ale aby vplávalo do prístavu blaženého manželstva, preto ju vydám… punktum![1]

KAROLÍNA (s pózou): Len cez moju rakvu ju odvedie; to si zapamätaj, švagre, to si zapamätaj! Idem za chudiatkom, aby vedela, čo ty proti nej kuješ. Ó, srdienko moje, óh, óh! (Preč.)

POTOCKÝ (za ňou): Óh, óh. (Pristúpi ku skrini, vyberá novú vestu, kabát a pomaly sa zase oblieka.)

Výstup 2.

Amália, Potocký.

AMÁLIA: Vidíš, Antal, aké pokušenie robíš! Ja som ústupčivá, ale sestra nie; tá nikdy nepristane na tvoje plány. Veď i sám to vidíš, že dievča hneď bledne a uteká, keď ho len spomenieme. A konečne; je to i moja krv; i ja mám v tej veci slovo.

POTOCKÝ: Maj si; ale ja som výbornému kamarátovi už sľúbil, a slova svojho neodvolám. A konečne, čo je v tom také neobyčajné? On má 45 rokov, a ona 18. Je to taký veliký rozdiel? Nepovedal by som, keby ju pýtal nejaký sedemdesiatročný. A len samá dobrá vlastnosť pri ňom; nepije, nekúri, nekartuje, záletníkom neni, hlúposti nerobí. Lepšej partie ani s lampášom nenájdeš.

AMÁLIA: Buď si; ale ja Karolíne dávam za pravdu. Bol by to len predaj dievčaťa. Však nech hľadí nakloniť si ju dobrým slovom a tak jej lásku si získať.

POTOCKÝ: Ostýchavý je, ako už taký starší.

AMÁLIA: Slova k nej neprehovorí; keď sem príde, ani si jej nevšimne.

POTOCKÝ: Na to on času nemá. On len nad vážnymi vecami rozmýšľa. A z jeho mlčanlivosti len samá dobrota sa ozýva.

AMÁLIA: A predsa nešťastlivá s ním Elenka bude. Antal, mal by si také svedomie? Proti jej vôli azda ju len nebudeš nútiť.

POTOCKÝ: Nedbám tedy; poslúchnem ťa. Poviem mu, aby si ju hľadel nakloniť láskou a tak si získať jej ruku. Ak sa mu zdarí, dobre, ak nie, nech zostane sedieť, ako tvoja sestra. Ale čo sa týka Želmíry, mojej vlastnej dcéry, tu si rozkázať nedám; tu musí sa moja vôľa stať.

AMÁLIA: Preboha, čože zamýšľaš, Antal! Veď vieš azda, že Paľko Kováč už od dávna sem chodí, o jej ruku sa uchádza, a Želmírkinu náklonnosť si úplne získal. Celé mesto považuje ich už za snúbencov.

POTOCKÝ: Celé mesto nie som ja; a aby som ti dopovedal, Málka, mne sa tie zálety Kováčove vonkoncom neľúbia. Pravda, netajím, proti tomu nehovorím, je človek hodný, hany nemá; ale predsa? čo je on, no čo je on, čo je on?!

AMÁLIA: Čo tým myslíš, Antal!

POTOCKÝ: To tým myslím, Málka, že pre neho je nie moja dcéra.

AMÁLIA: Zase máš akési vrtochy. Jedno dievča proti jeho vôli chceš vydávať, a druhému vôľu kaziť. Nuž či ty máš Boha v srdci?

POTOCKÝ: Opakujem, že preňho je nie moja dcéra. Pýtaš sa: prečo, nuž odpoviem ti, že: preto! Ja som dievča dal vysoko vzdelávať; posielal som ho do škôl, čo ma ťažké tisíce stálo, ale ich neľutujem, lebo ich mám. A všetko, myslíš, preto som robil, aby som dievča potom vydal za sedliaka, alebo takého meštiaka.

AMÁLIA: Nuž a či je v očiach tvojich on sedliak? A keď by aj bol, či máš ním opovrhnúť? Či nebol husárskym oficierom, či nemá vzdelanosti a mravov, či nemá veľký rodičovský majetok, sporiadaný dom a čestné, bezúhonné meno?

POTOCKÝ: Má, netajím; a moja dcéra predsa nie je pre neho. Ja som sa preto netrápil, nerozmoľoval a nezhŕňal dukáty a nedával dcéru vychovávať, aby som ju i majetok dal takému meštiakovi. Môj zať musí i niečím byť, musí mať tituly, musí mať honor,[2] rozumieš! A preto som si umienil, že Želmíru vydám len za doktora.

AMÁLIA: Bez jej privolenia.

POTOCKÝ: Veď si len pomysli, Málka, ako by to okrášľovalo náš dom, keby na ňom vyvesená bola tabuľka s nápisom: JUDr. alebo MUDr., alebo bársaký doktor. Rozumieš: doktor! To ukáže niečo! Ale čo ukáže taký sedliak alebo, ako ho to ty nazývaš, ekonóm; alebo taký meštiak, ako som hoc i ja. Aký honor má ten? Ó, len toho sa dožiť, a po smrti slávy nebeskej!

AMÁLIA: Potocký, či tratíš rozum! Či ťa pýcha už natoľko zachvátila?

POTOCKÝ: Však i môžem byť pyšným. Či nemám po bankách 50 000 zlatých? Či nemám dva domy? Či nie som najvážnejším mešťanom, ktorému i pán pudmister[3] „oni“ hovoria? Či nemôžem vykonať, čo len chcem? Preto ti hovorím: vypuď z hlavy dievčaťu toho meštiaka a daj jej vedieť moju vôľu; však si ty matka…

AMÁLIA: Však ty si otec; ja dievča zarmucovať nebudem. Keby som slzu videla v jej očiach, celá sa rozplačem… A kdeže vezmeš toho doktora?

POTOCKÝ: Doktor sa ľahko nájde! O to strachu nemaj!

AMÁLIA: Antal, pre Boha, spamätaj sa! Rozpomeň sa na svoje mladé časy, keď i nášmu šťastiu prekážali.

POTOCKÝ: Hja, to bolo iné!…

AMÁLIA: Si mi dopisoval a posielal listy po učňovi…

POTOCKÝ: To bolo iné…

AMÁLIA: A si mi dal raz i vyhrávať; vieš po hasičskom bále?

POTOCKÝ: To bolo iné…

AMÁLIA: A keď rodičia bránili našej vzájomnej láske…

POTOCKÝ: To bolo iné…

AMÁLIA: Chcel si sa zverbovať a ísť na vojnu k hulánom…

POTOCKÝ: To bolo iné. (Oháňa sa rukou a berie paličku.)

AMÁLIA: A ja som do vody chcela preto skočiť…

POTOCKÝ: To bolo iné. (Nevrlo sa oháňa rukami.)

AMÁLIA: A utopiť sa. Ale moja matka išla za tvojou matkou a potom…

POTOCKÝ: To bolo iné, to bolo iné…

AMÁLIA: Sprotivili sa obe vôli otcov a my sme sa potom mohli zobrať. Pamätáš?

POTOCKÝ: To bolo iné…

AMÁLIA: A pýtali ma i druhí, ktorí boli po vôli otcovej.

POTOCKÝ (odfukuje): To bolo iné, to bolo iné. (Odchodiac.) Povedz Želmíre moju vôľu, a punktum. (Preč.)

Koniec ukážky