Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Sto slovenských ľudových balád

Karol Anton Medvecký

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Lucia Muráriková, Erik Bartoš, Katarína Tínesová, Daniel Winter, Slavomír Kancian, Simona Reseková, Bohumil Kosa, Vladimír Böhmer, Daniela Kubíková, Ivana Černecká, Marek Danko, Pavol Tóth

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0144-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pôvodná publikácia

Karol Anton Medvecký. Sto slovenských ľudových ballád. Nákladom vlastným. Bratislava 1923. 150 s.

Úvod

Duch ľudský je plný energií, z čiastky i nepovedomých, ktoré sa silou derú do života zovňajšieho, aby sa tam uskutočnily, stelesnily. Vykonať, alebo aspoň účasť mať pri čine veľkolepejšom, premáhať v cestu sa stavajúce ťažkosti, zlomiť odpor silou — sú večné ambície duše človeka za mladi, kým staroba spokojí sa aspoň reflexiami na podobné poryvy. To v krátkosti duševný základ života dramatického u jednotlivca. Kým však živel dramatický v duši jednotlivca odzrkadľuje sa dosť vecne, priblížnejšie k suchej pravdivosti deju, zatým v dušiach máss, množstva, tratí dej svoju reálnosť, rozmery jeho postupne a vo smelých oblukoch zveľkolepejú; z odvážlivcov stávajú sa herosovia; deje nadpriemerné menia sa tam v pohnuté dramatické scény, prostá peknota duševná, či hmotná odieva sa v rúcho večne krásnych epopejí národa.

V skupinách, povedzme v národoch, činne a povedome zasahujúcich do dejín ľudstva, takto sa tvorily eposy, ako spevy Homérske, Kalevala, Purány, Virgilove, Nibelungy, Sah Name od Firdusiho a spevy o Kráľovičovi Markovi, — kým národy, postrádavšie v minulosti samourčovania, spokojily sa balladami. Tam zveličený dej rieši problémy všeľudské, poťažne celonárodné, stáva sa neraz spásou, alebo záhubou celku — tu mimoriadna udalosť v smere výchovnom rozlúšťuje drobné problémy rodinného, sociálneho života patričnej spoločenskej triedy, z ktorej zišiel.

To asi psycho-geneza i našich slovenských ľudových ballád.

Vieme, že je ballada menšia rozprávková pieseň, určená podľa Jungmana ako „fantastická romanca“, podľa Greguša je ona „tragédia, vyrozprávaná v piesni“. Názov tohoto literárneho druhu pochádza alebo z keltického, alebo skorej z vlašského slova ballare = tancovať, odkial: balláta = ballada. V starom veku totiž predstavovávali epické scény mimikou i tancom. Takto by bol názov filologicky odôvodnený.

Ballady podávajú vybájené, poťažne skutočné, alebo uveličeno prifarbené, u nás ľudovému ceremoniellu prispôsobené scény každodenného života roľníckeho, mešťanského, vojanského i šľachtického, v rýchlych, ohnivých dramatických obrysoch, vo forme spevavej. V nej nápev vyjadruje cit, časté citoslovcia napodobňujú pohnuté výkriky divákov, prípadne i samých dejateľov, alebo tlumočia základnú náladu scény. Reč býva kusá, trhaná, zväčša rapsodická, čo pochádza od silného vzrušenia dejstvujúcich, poťažne vypravovača. Všetko, čo je pobočné, zrejmé, to v ballade vystane; dej rýchle spechá, ako po kaskádach, od scény ku scéne, a je to ako dramatická skizza. Osoby dejstvujúcich javia sa nám v silnej bezprostrednosti. Rozčulená obrazotvornosť mení minulosť v prítomnosť. Dej snuje sa v dialogoch osôb, ktoré vetami rozčulenými a úsečnými len cieľa na deje, len tušiť nám ich dávajú, miesto že by ich úplne rozpovedaly.

Ballady zahrňujú v sebe všetky tri druhy básnické: epický, lyrický a dramatický. Epický javí sa v samom deji, lyrický v líčení subjektívnych citov, aké naplňujú dejateľov, prípadne vyprávajúceho, v reéjjach (citoslovciach) i refrénoch; konečne živel dramatický javí sa nám z čiastky vo forme, t. j. v krátkosti, črtovitosti deja, teda v spôsobe prednesenia a v kompozícii, teda v dialogoch.

Ale viďme aspoň jednu našu ľudovú balladu celú, aby sme sa vhĺbili do jej krás a rozobrali jej obsah i formu. Na str. 13 máme balladu: „V javor zakliata dcéra.“

Dej ballady tejto je temer všeeuropejský; majú ho v rozličných formách spracovaný Poliaci, Srbi, Rumuni, Angličania, Škóti, Siciliánci, Dáni, Norvéžci, Izlanďania, Faroerci, Esti. Ja zistil som ju v málo odchýlnych variantoch na Detve, v Pliešovciach, Pod Brezovou, v Bukovej, v Tisovníku i v Prešporskej. Deju príbuzná je ľudová miestna povesť, ktorá sa viaže k osamotelej skale nad Revúcami (v Liptove), kde ukazujú materou zakliatu dcéru, nesúcu batoh trávy na chrbte.

V našej ballade začína sa dej tým, keď matka včas ráno budí svoju dcéru a posiela na studňu po vodu. Dievča sa tam dlhšie zabaví, prečo ju matka, iste v prvom záchvate hnevu, prekľaje obvyklou u nás kliatbou: „Bodaj si zdrevenela!“ Matkina kliatba — ako nám to naše ľudové povesti hojne dokladajú — sa vyplní na dcére, ktorá hneď „zdrevenela zeleným javorom“. — Popod javor kráčajú traja hudci, ktorým sa prekrásny ten javor zapáči i rúbu si z neho na husle. Ale, hľa, div divúci — drevo prevravelo: „Neni som ja, neni drevo javoruo, ale som ja diovča z Brezna rychtárovo, čo ma mať poslala, by drevom ostala.“ Dievča sa takto vyponosovalo hudcom a vyzýva ich k pomste, a to k pomste primeranej srdcu dieťaťa: aby pripomenuli materi jej zakliatu, nešťastnú dcéru a obnovili jej starý žiaľ, nad ztratenou dcérou. Matka hudcov odháňa zpod okna, lebo je beztak v hlbokom žiali, a hudba upomína ju na milovanú dcéru.

Len krátučký dej odohráva sa tu pred nami v dramatickej rýchlosti, stručne a kuse: Príčina, v záchvate hnevu vykonaný nerozmyslený krok, ohromujúci následok jeho, pomsta a konečne kájanie. Čo nedopovedané, to si poslucháč len domyslieť musí: prvý žiaľ matkin nad utratením dcéry, zhotovenie husieľ, opis hudby atď. A aká je tu základná myšlienka? Povedomie hriešnosti nedá pokoja, a každý priestupok mravných zákonov v zápät nesie za sebou i pokutu.

A toto asi platí o všetkých našich balladách, z čoho je patrné, že ballada, tento svrchovane vzácny druh duševnej tvorby ľudovej, vyžaduje značne vyššieho intellektuálneho stupňa, potencovaného umeleckého nadania u vrstvy, ktorá tvorí ballady, než je to potrebné pri čisto lyrických tvorbách. Náš slovenský ľud mal balladické tvorby iste už v najstarších časoch, z ktorých nejedna zapadla už v zabudnutie, nejedna väzí skrytá, nezapísaná v pamätiach našich spevavých stareniek, a len niektoré podarilo sa nám zachytiť a vede prístupnými učiniť. Medzi najstaršie zachované ballady naše počítam už slávnym Jánom Kollárom zaznačenú „Naša pani kňahne po palote tiahne“. Tu páža postriehne kňahyňu, že želie nad svojim nedobrým vydajom, a prezradí ju kniežaťu, ktorý ju za to do Dunaja dá hodiť. K týmto starším, zväčša zo života niekdajšieho slovenského zemianstva a meštianstva vzatým balladám družia sa ballady historické, akých nám zvlášte turecká pohroma hojne naplodila. Komu by nebola známa prekrásna ballada: „Ten prešporský mýtnik prepeknú dcérku má“, v ktorej mýtnik predá si dcéru Turčínovi, podľa viacerých však variantov vykúpi si ňou život alebo svobodu. Dcéra odchodí s Turkami, ale v žiali hodí sa do Dunaja. Tiež Božena Nemcova zachránila nám perlu slovenských ballád: „Rabovali Turci až do Bielej Hory, zvolenskej rychtárky dve deti zajali,“ s jej pádnym zakončením: „Šudy Katarínka v striebre-zlate žije, a Šudy Tomášek (totiž jej brat) v čiernej zemi hnije.“

Sú ballady, z ktorých veje ešte taká sviežosť, že sa poslucháč cíti byť očitým svedkom, štatistom deju a nemôže sa vymaniť z uchvacujúceho dojmu udalosti, ba cíti akýsi pud činne zasiahnuť do deju, ktorý zmieta jeho dušou. O takýchto novotvorbách by som povedal, že sa ešte neodležaly, alebo ešte nedozrely k balladickej forme, ale v pamätiach i ústach pokolení pravdepodobne časom dozrejú. Dej stavia sa tu v príliš blízkej perspektíve a je tu prirealistický; ale časom dej ostarie, deje sa odosobnia, dojmy zabstraktnejú, postupne dostaví sa do osnovy i apparát, čiže rúcho balladické.

V uvedenej ballade o zakliatej dcére sme videli častý zjav našich ballád, ktorý by som pomenoval stupňovaním citov vo tri vrhy. „Prvý raz zaťali, krvička vymokla, druhý raz zaťali“ atď. Alebo v ballade, kde padlú devu čerti do pekla odvliekli a tam smolou častujú: „Perši pohar vipila, v prave ličko zblednula. Druhi pohár vipila, poza stoli spadnula.“ Ale toto stupňovanie citov dosiahne naša ballada i tak, keď len postupne, akoby per associationen idearum, od indifferentných, ale do istej vecnej súvislosti postavených predmetov, akoby reťazovite prechádza ku predmetom kritickým. Na pr.: „Našla ja tam rukavicku, ej, v rukavicce bílu rucku; na tej rucke perscen zlaty, ej, v tim perscenu kamen drahi — a to perscen mujho brata.“

Báječná prostodušnosť, naivnosť javí sa kde-tu v našich balladách. Na pr.: „Nakúpila toľko líky, čo je do roka minúty; ništ platné neni.“ Alebo inde, opisujúc kláštor, do ktorého mať vydajuchtivú dcéru zamurovať dáva, takto ho líči: „A ’do že ho vymaľoval, ten tej farby neľutoval.“

Vzácna je i symbolika slovenských ballád. Javorové, klenové drevo, rakyta, čiastočne i konopa a ruta predobrazujú vždy tragikum. Sem patrí i úchvatný obraz čarodejnice: „Na čierne hory bežala, čierne korene kopala a zlatým nožom škrabala, v červenom víne varila, v zlatom poháre sladila.“

Svet našich ballád plný je postáv odvážlivých, hrdinských. Tak na pr.:

„Rúbajte, rúbajte, a mňa neľutujte,

ani kvapky krvi ve mne nenechajte:

rúbajte ešte víc, ja na to nedbám nic:

pre moju najmilšiu podstúpim rán tisíc.“

Ale i devy sa nám predstavujú ani ľvice, keď na pr. dievčina zastrelí svodcu svojej sestry; alebo srpom, kosákom prekole soka svojho vyvoleného, ba raz na popravišti volí smrť, ako utiecť svetom.

Rozumie sa, že najobľúbenejší motív našich ballád je láska; potom cit rodičovský, podlžná vďaka detinská, odsúdenie nevďačnosti, a menovite nešťastný vydaj a podobné. Často vyskytuje sa tragická udalosť následkom nešťastnej lásky, alebo sklamania v nej, ako na pr.:

„Anička počula, keď zvony zvonily, — totiž na pohreb jej snúbencovi — rúčky k nebu spiala a tam dokonala.“ Alebo inde:

„Od jaseni do jari zvädly ruže v jej tvári;

ešte v poli žitko nedožali, už mládenci pre panenku hrob kopali.“

Bohaté sú naše ballady na trópy, ako je na pr.:

„Na horách, na dolách, čo sa to tam belá,

či to húsky sedia, či to snahy ležia?

Keby boly husi, už by uletely,

Keby boly snahy, už by sa topely.

Čo sa to tam belí? — postielka vystlatá,

a na tej postielce šuhaj dorúbaný.“

A za týmto úvodom opisuje sa nám dej.

Silné rozčúlenie obrazotvornosti zapríčiňuje fantastické výjavy a vidiny, nie síce personifikované, ale len vidiny rozjarenej obrazotvornosti. Tak na pr.:

„Odťal Aničky hlavenku, povázal jej ju ručníčkem,

postal ju domú chodníčkem.“ —

Na čo mu zavraždená deva výčitkou odpovedá:

„Ach, horké moje idzení — keď je hlavenka na zemi.“

Pečlive registrujú naše ballady i obrady nášho ľudového života.

„Dávaj domov dary, čo ti muoj syn dávau!“

Dary vychytila, za ňou zahodila.

Až dary (syn) nevideu, priam dušu vypustiu.“

Zvlášť podrobne opisujú nám pohreby obetí tragikumu:

„Tá jeho rodina trema rady stáva,

tak ho naríkava, jak muzika hrava —

opisuje nám ballada v primoravskej krajomluve. Iná zas:

„Rychtárka si plače — zvony vyzváňajú,

susedovu Marku ledva preberajú.“

Ako naše ľudové výšivky pestrejú sa kvetom, tak i naše ballady nezaobídu sa bez týchto okrás. Ruža, pravda, všade dominuje; ju sprevádza kvet snúbencov: rozmarija, melancholická i často spomínaná dulia, pritúlia — titúlia a fijalka. Faunu zastupujú tu: veštec sláviček, prítulná holubička, dôverník králiček, ale spomínajú sa i verní psi a nerozluční druhovia vojakov: kone. Medzi osobami dejstvujúcimi zastúpené sú čo najrozličnejšie povolania: mlynár, barvír, čo rany hojí, šifár, tišliar, pivovárek, krčmár i krčmárky, murár, rybár a mäsiar. Z verejných úradov a hodnostárov spomínajú rychtára i rychtárku, radných pánov, vicišpánov, jágrov, lekárov, farárov, pougára, t. j. doručníka, mýtnika, ale i kráľa, a to i pruského, i inglického, i vindiškráľa (teda azda slovenského kráľa), cisára, knieža, kňahyňu, páža a pahola, komendášov, drába, kata i hrobára.

Zakončenie našich ballád deje sa alebo zručnou pointou, alebo mravným naučením. Na príklad:

„Kerá má mamička ve vojne synáčka,

nech sa len pozíra z rána do slnéčka,

z rána do slnéčka, večer do mesíčka,

tam bude videti svojeho synáčka:

Ak bude červený, bude dorúbaný,

Ak bude meňavý, bude v čiernej zemi.“

Stereotypné zakľúčenie je i náuka:

Z toho si rodičia, z toho príklad berte,

keď sa dvaja ľúbia, nikdy nezbraňujte.“

Podľa obsahu delil by som naše ballady na legendárné, aká je i už spomínaná „V javor zakliata dcéra“, ďalej nemeckým Bürgerom pod menom Lenora spracovaná, ale akiste rýdzo slovenská: „Keď sa Janko do vojny bral“, kde nedočkavá dievčina prekľaje milého na vojne, a on zjaví sa jej mŕtvy a odvedie si ju do ríše smrti. Máme ballady, kde sa zakliata deva mení na srnku, dve sestričky na husičky a kde roztopašnú Katarínu zlí duchovia uchvátia do pekla. — Z historických spomínali sme už ballady o prešporskom mýtnikovi, o Turkami uchvátených deťoch zvolenskej rychtárky; ale máme ešte i ballady o milencoch zpod Oravského zámku, ktorých Turci pobili, o rodine Turkami vyhubenej, o pánovi hradu Zvolena Turkami zastrelenom a do poroby odvlečenej jeho panej, o ztratenej a nádejnej dcére inglického kráľa a konečne našly sa, tak sa zdá, i dve predlohy Chalúpkovej ballady: Turčín Poničan. — Medzi rodinné ballady patria: „Kceu sa Janík ženiť, mať sa mu nedala“, prečo na svaďbe vytkol si hlavu; ďalej o Janíčkovi, ktorého neverná manželka dá do studne zatopiť; o nevernej mlynárke; o inom Janíkovi, ktorého pre nedovolené vohľady vlastná mať otrávi. Inde zas svokrou neveste chystaným jedom otrávi sa syn; inde bratia, inde zas otec zabije prichyteného vohľadníka; v inej manžel zavraždí švagra a aby ho žena neprezradila, zabije i vlastnú ženu, ktorá však pred smrťou, lúčiac sa od synčeka, akoby na pamiatku zahryzne mu do tvári; v inej vydajuchtivú dcéru mati zamuruje do kláštora. Spomeniem ešte z tejto kategórie balladu o troch nevďačných dcérach, o dievčine, ktorá, odíduc zo svojej svadby, u mamky umiera, a o inej, ktorú neľúbený novomanžel v svadobnú noc zavraždí, o dievčine, ktorá zavraždí svodcu svojej sestry, pričom náhodou prestrelí i sestru. — Máme početné hallady ľúbostné, v ktorých milé v žiali nad milým umierajú: kde matka, aby prekazila nežiadanú ženbu, dá si syna zamurovať; opisujú sa vraždy zo žiarlivosti, z ktorých v jednej umierajúci šuhaj chce soťať svoju milú len preto, aby jej iný po jeho smrti nedostal; máme i samovraždu ľahkomyseľného kniežaťa nad hrobom nešťastnej milej; o dievčine, ktorá v obrane milého kosákom prekole nemilého pytača, i o smrteľných šarvátkach medzi sokmi. Iné ballady pomenoval by som: násilníckymi, ako je tá, kde mlynár vraždí preto, „že mu zemän nedoprial slobody“, kde jáger, či prievozník i verbovník vraždia dievčiny, ba i kde vlastní milenci stávajú sa vrahmi nepohodlných mileniek. Nasledujú ballady zbojnícke a šibeničné, ako o tej už spomínanej žene zbojníkovej, ktorá našla uťatú ruku vlastného brata v bielizni manželovej; o dievčine, ktorá z dvanástich zbojníkov jedného vyprie a oddá katom; o chytení zbojníkov Šimka i Vdovca a o vyrabovaní veselej krčmárky; konečne máme i viac odoberačiek zpod šibeníc. Medzi vojenské ballady patrí tá, kde sa miesto otca zverbuje dcéra a tam si ju obľúbi i za ženu vezme sám kráľ; sestry vyprávajú bratov do vojny; milá, nemohúc sa rozlúčiť s odchádzajúcim milencom, volí smrť; iná zas, počujúc, že jej padol na vojne, umiera, ale dostanúc opačnú zvesť, že sa z vojny navracia, ožíva. Inde zas smutný, z vojny sa navrátivší koník zvestuje smrť vojakovu. Báječná je tak osnovou, ako i melódiou ballada: „Chodila devenka, chodila dolinou“, kde deva obväzuje rany vojakove, ktorý jej sľubuje, že ju vezme; keď však neverný odchádza do vojny, dievčina preklína ho slovami: „by mu uschly ruce, jak tráva na lúce, ruža fijalová“. Konečne máme ballady elegické, kde osiralé dcéry vyvolávajú svoje mamičky z hrobu; alebo zo sveta navrátivší sa milý vyplakáva nad hrobom svojej vyvolenej.

Reč našich ballád je jadrná, na pr.:

„Hlávka ma nebolí, len ma ľúbost morí;

susedova Marka, to mi je frajerka.“

Pekné, rázne zvraty sú nezriedkavé, ako na pr.: „Hory, hory, čierne hory, však nad vami smutne stojí! Prečože tak smutne stojí? — Že sa milý svetom strojí.“ Spôsob vyprávajúci sa zručne a frappantne zamieňa s uvádzajúcim.

Nápevy našich ballád obliekajú do slov a znázorňujú city, hýbajúce dejom, a odzrkadľujú dojem, aký činí predmet na spevca. Čím staršia je ballada, tým primitívnejší a dojemnejší je nápev. V tomto ohľade vynikajú ballady: „Sedel sokol na topoli“, kde krásne allegorizované je poddanstvo nášho ľudu, potom spomínaná už: „Rabovali Turci“, „Chodila devenka“ a „Ten turecký mýtnik“.

Z formálnej stránky hľadiac, rytmus našich ballád je prízvučný, pozostávajúci zpravidla z dvojtaktových riadkov a štyririadkových veršov. Rým býva obkročný, párny, krížny, nezriedka i transversálny, teda dosť rozmanitý. O zvlášť priliehajúcich, plastických miestach rytmiky našich ballád by som veľa krásnych príkladov mohol predniesť, no dosť bude pripomenúť aspoň ten zaujímavý zjav, že varianty, akých mám k jednotlivým balladám z najrozličnejších strán našej domoviny hojnosť, majú zpravidla stejný rytmus.

Keď prijmeme fakt, že je piesňový poklad slovenského ľudu nevyčerpateľný, tak sa nám bude zdať počet našich dosaváď zistených ballád primalým. Ja podľa dosavádnych svojich skúmaní odhadol by som ho na okrúhlych sto kusov, tak, že dosiahnuc tohto počtu, mnohopočetní moji prispievatelia s rozličných strán našej milej domoviny nedoposlali mi už ani jednej neznámej ballady. Jednako musí nám veľmi záležať na tom, aby sa naše ballady i so svojimi varianty so stupňovanou bedlivosťou sbieraly, o čo naše peknoduché obecenstvo i tu dôrazne prosím.

Klassická pôda ballád je náš slovenský Východ, ale keď inde novotvorby sa dnes nevyskytujú, a živel balladický ako by bol odumrel, v kraji Primoravskom ešte vždy žije a tvorí ballady akoby pred našimi očami.

Shrnúc dosaváď zistené faktá, milé je vidieť, že si náš ľud i pri svojej osudno-holubičej, povedal by som hyperlyrickej povahe zachoval hodne epického živlu a svojimi literárne i kultúrne vysokocennými balladami vytvoril také tragické spevy, s ktorými sa môže hrdo postaviť po boku iných kultúrnych národov sveta, a čo je fakt tiež veľkého dosahu: balladický poklad slovenského ľudu je jednotný od Užhorodu po Bratislavu, zahrňujúc ovšem aj naše Moravské Slovensko.

*

K závierke prichodí mi spomenúť ešte niečo o vzniku prítomnej sbierky.

Nenie to azda len nahodilým zjavom, že u jednotlivých národov prvými sberateľmi národných ballád bývajú zväčša práve duchovní. Tak to bolo u Škótov (Percy), u Sikulov (Kríza) a u našich najbližších bratov Moravanov Sušil. Veď už samé povolanie núti duchovného oceňovať i pestovať odveké tradície ľudu pospolitého, k čomu má on nad iných hojnejšiu príležitosť.

Sostaviteľa tejto sbierky k práci vzpružila v najkrušnejších dobách útisku snaha neoceniteľného priateľa Slovákov, Scotusa Viatora (Seton-Watson) a jeho spolupracovníkov, odokryť Slovákov svetu s ich starou a cennou kultúrou a tak urobiť z otázky slovenskej otázku europejskú, ba svetovú. V tomto rámci dokázať civilizovanému svetu našu kultúrnu hodnotu a takto prinútiť ho zaujať sa našej utlačenosti a osvobodiť i povzniesť náš rod k národnej slobode, snáď aj štátnosti — to bolo aj mojim prvotným účelom pri započatí tejto sbierky. A keď jej aj osud určil dvanásť dlhých liet odpočívať v mojich zásuvkách, a keď sa aj medzitým vzletné sny vznešených mužov utvorením sa československej republiky v svrchovanej miere splnily, — uverejnenie tejto sbierky nenie ani dnes bezcieľne a bude mať — tak úfam — svoje veliké poslanie nielen tu vo vlasti, ale aj v cudzine, ktorej zamýšľam sbierku túto v primeranej úprave časom tiež pristupnou učiniť.

S vrúcnou vďakou musím si tu vzpomenuť všetkých mojich vzáctnych spolupracovníkov pri tomto vydaní. Patrí ona predovšetkým našim ochotným speváčkam a zasielateľom jednotlivých spevov, ktorých mená som chcel zvečniť pri každom speve, po prípade nápeve. Patrí aj tým mužom, ktorí mi radi pomáhali pri úprave tohoto vydania radou i pomocou. Tak notovú časť s velikou trpelivosťou prezreli univerzitní professori páni dr. Dobroslav Orel a dr. Aloiz Kolísek, ako aj p. zemský inšpektor Mikuláš Šnaider-Trnavský; o grafickú časť postarali sa pp. Janko Alexy a Jozef Hanuľa, o umeleckú úpravu a technickú časť p. Boh. Bezděk.

A včuľ čítaj a študuj, milá mládež i ctihodná stárež, posvätné tvorby otcov i matiek našich slovenských. Veď sú ony našou kultúrnou dedovizňou. Čerpaj z ních ducha i vkus slaviansky. Uč sa vernosti k svojeti, veď v spevoch tých, „duša tvoja je zmaľovaná“. A čo predkovia naši len v malých, všedných dejoch vysnili, ty v práci i obetiach za drahú vlasť túto v skutok zmeň!

V Bratislave, dňa 1. októbra, 1922

Spisovateľ

I. Legendárne

1. V javor zakliata dcéra

Mať prekľaje si dcéru, na čo sa táto premení v javora. Hudci si poodtínajú z toho dreva na husle, na bičík a na kolčeky, na čo drevo prevraví a vyzradí kliatbu.

Ballada táto je všeeuropejská. Má ju J. Kollár: Zpievanky II., str. 4., K. A. Medvecký: Detva. Str. 248., Slovenské Spevy I. 19. a II. 49. Skoro stejný variant podala Karolína Krutošíkova z Bukova (Trenčiansko). K. Jar. Erben: Prostonár. písne a říkadlá (z Budejovicka); Fr. Sušil 143; Roger (poľský) 70; Meinert I. 22.

Nálezištia: Detva (Zvol.), Pliešovce (Zvol.), Podbrezová (Zvol.), Budička (Zvol.), Benuša (Zvol.), Buková (Trenč.), Tisovník (Novohr.)

2. Dole pod smolenským zámkom…

Dve husičky — dve sestričky zaklnuté od mamičky.

Nálezište: nezistené

3. V širokej doline…

V srnku zakliata panenka.

Nálezištia: Ľubietová (Zvol.), Prochoť (Tekov)

4. Keď sa Janko do vojny bral…

Milá nedočkáva za milým na vojne, prekľaje ho, na čo sa jej on zjaví mŕtvý.

Je to ponáška, možno snáď práve originál Burgerovej Lenory.

Nálezištia: Švainsbach (Brat.), Budička (Zvol.)

5. Počujte panny…

Rodičia zbraňujú milým, aby sa pobrali. Milý odíde na to do sveta, kde zomrie. Milá v nedočkavosti ho prekľaje, na čo si milý z hrobu príde po milú.

Odchylný variant podala M. Padúchová z Lipt. Trnovca. J. Kollár: Zpievanky. II. 12, Matičný Archiv I. 197. Bartoš: č. 67.

Nálezištia: Trnovec (Lipt.), Biely Potok (Lipt.), Dubová (Orava), Dolmáň (Trenč.), Jarabá (Zvol.)

6. Vyskočilo slunečko…

Roztopašná Katarína uchvátená do pekla.

Nálezištia: Vranov (Zemplín), Kľačany (Tekov)

7. Išla sirôtka v obci…

Zlá macocha.

Nálezište: Slov. Ľupča (Zvol.)

8. Na tej hore vysokej…

Milý zkúša milú, či je poctivá. V zkúške milá neobstojí a preto zomiera.

Variant podal J. Párička z Dubovej (Orava.)

Nálezište: Dubová (Orava)

9. Sedí sokol na topoli…

Allegoria poddanstva slovenského ľudu. Polesný chce zastreliť sokola, ten toho však prosí, aby mu daroval život, lebo má doma sokoliatka — drobné deti.

Nálezište: Západné Nitriansko

1. Vandrovali hudci

Vandrovali hudci, vandrovali hudci,

tré švární mládenci, tré švární mládenci.

Švainsbach (Bratislavská ž.). Michal Frič Martinov

*

Mati diovča zháňa,

z postele za rána:

Anna moja, Anna,

choďže ty na vodu,

na vodu studenú,

pod lipu zelenú.

Šla Anna pre vodu,

na lúčku zelenú;

nemohla načrieti,

pre studňu srubenú.

Mať na ňu volala:

Anna moja, Anna,

kde že si tak dlho?

Bodaj si, aby si

hned tam zkamenela!

Krhla zkamenela

meravým kameňom,

Anna zdrevenela

zeleným javorom.

Idú huci horou,

horom javorou,

začal dážď mrholiť,

stali si pod javor.

Už sme sedem hvorok

takýchto preišli,

ešte sme takýho

javora nenašli.

Javore, javore,

aký si prekrásny,

veď by steba boly

husulienky hlasné.

Otnime že si my

po jedných husličkách,

po jednej strunočke,

po jednom bičíku!

Prvý raz zaťali,

iverček odskočiv;

druhý raz zaťali,

krvička vymokla;

tretí raz zaťali,

drevo prevravelo:

Rúbajte, rúbajte,

len srdce neraňte.

Neni som ja, neni

drevo javorovo,

ale som ja diovča,

z Brezna rychtárovo,

čo ma mať poslala,

na vodu poslala,

by drevom zostala.

Chojte že vy, chojte,

pod mej mamky stenu,

a tak jej zahrajte,

žiaľu jej narobte.

Toto sa husličky,

z tej tvojej Haničky;

toto je bičíček,

z jej bielych ručičiek

Toto sa strunočky,

jej žltie vlásočky;

toto sa kolčeky,

jej biele pršteky.

Išli tí mládenci,

žalostne hrajúci.

Keď mamka slyšala,

na okno bežala.

Chojte že vy huci,

z pod tej mojej steny,

a tu mi nehrajte,

žiaľu nedodajte.

Dosť ho ja veľký mám,

že Aničky nemám.

Budička (Zvolenská župa). Spievala Maria Korenekova z Budičky.

So sbierky K. A. Medveckého, z Detvy (Zvolenská župa).

Variant:

Šlo dievča na vodu,

na vodu studenú.

Nemohlo si nabrať

pre trávu zelenú.

Mati ho zakliala,

by drevom zostala.

Drevom javorovým,

lístkom omanovým.

Šli hudci cez horu

cez horu zelenú,

sadli pod javorček,

tak sa shovárali.

Toto drevo hladkô,

na husličky lacnô.

Odtnime si z neho

po jednej husličky.

Prvý raz zaťali,

iverčok vyťali. Atď.…

Jarabá (Zvolensko).

Podal Mich. Matunák, z Benuša (Zvol.).

2. Dole pod Smolenským zámkem

Dole pod Smolenským zámkem

pretekáva voda jarkem.

Keď hvezdičky vychádzajú,

húsky sa tam kúpávajú;

dve husičky, dve sestričky,

zaklnuté od mamičky.

A keď ony vychádzajú,

tak sa ony shovárajú:

Sestro, s zlatýma krýdlama,

už sa hvezdičky nad nama;

plujme na dol po tom jarku,

až k tomu našému dvorku.

Mati sedí u lavičky,

drobí kúrky do vodičky,

drobí kúrky aj strídečku

zlatým húskam do jarečku:

Sbírajte si, moje deti,

čo vám drobí smutná mati.

Tak sa ony shovárajú,

a milostne objímajú,

na svú bídu narekajú,

své mati sa zaželajú,

až do šerého svitaní,

až do ptačího zpívaní.

Keď hvezdičky zapadajú,

žalostne sa rozlučujú;

každá dáva svojej mati

z krýdelenka párek zlatý,

čo stojí za peňáz zlatý.

Podal D. Sloboda v Kollárových Zpievankách. II. 393.

3. V širokej doline

V širokej doline

srnka vodu pije.

a Janíček na ňu strežie,

že ju on zabije.

Nestrež Janík, nestrež,

veď som ja nie srnka,

ale som ja v týchto horách

zakliata panenka

Zakliala ma mamka,

v sobotu za rána,

že som ja tým naším kravám

trávy nenažala.

Z Ľubietovej podáva Zuzanna Messeršmid-Strija.

4. Keď sa Janko do vojny bral

Keď sa Janko do vojny bral,

svojej milej tak povedal:

Keď nepríjdem za rok, za dva,

nečakaj ma jakživ, nikdá.

Keď dva roky prečekala,

na tretí mu čarovala.

Prišel jej on pod okénko:

Spíš-li milá, má srdénko!

A ja nespím, len načúvam,

len teba ja občakúvam.

Oh, Janenko srdco moje,

už su tvoje vlásky hnilé.

Jako by hnilé neboly,

keď tri roky v zemy boly?

Podal Michal Frič M., zo Švainsbachu (Bratislavská ž.).

Na Budičke (Zvolensko) doplňujú:

Išla ona do cintora,

tam kostí nasbierala

a v kaši ích varila.

Keď sa kaša začne varíť,

milý začne z vojny kráčať.

Keď sa kaša dovárala,

už aj dvierka otvárala.

Jednou rúčkou otvárala,

a druhým mu podávala.

Potom mu ušla na koni, do kostnice. Do nej trikráť zavolala:

Otvor mrtvý mrtvým,

spravíme smrť živým.

Prosila kohúta bieleho, aby ju zachránil. Ten keď zakikiríkal, mrtvý pohol nohami, aby otvoril dvere. Potom prosila čierneho kohúta, ten jej povedal, aby ju biely bránil, že však jemu nikdy žrať nedala; potom sa chytila o stvol. Ten jej ale povedal, že by sa o hlávku chytila, lebo že mu len vždy hlávku myla, a nôžky nikdy nie. Potom prosila zas čierneho kohúta, a keď ten zakikiríkal, umrlý spadol dnu, a ten vonkajší sa rozlial na smolu.

Podala Maria Korenekova, z Budičky (Zvolen).

5. Počúvajte páni

Počúvajte páni, také i mládenci,

čo sa jiste stalo v meste Holomúci.

Počujte panny, aj vy mládenci,

čo sa stalo v meste Jimnici:

Láska spoločná, radi sa mali,

len im rodičia veľmi bránili.

Najväčmí brániv len starý mlynár:

račej utopiť, nežli privoliť.

Keď to remenár, keď to uslyšav,

pobrav své šaty a na vandry šiev.

Sobou zavolav milenku svoju:

Peď ma sprovadiť ďalekú cestu.

A na tej ceste sa shovárali,

by sa deň v roku, by sa shľadali.

Rvoček čakala a nedočkala,

vyšla pod oblok a preklínala.

A tu jej matka na ňu volala,

by šla do izby a sa modlila.

Darmo modlení, darmo čakaní,

keď sa ja trápim pre potešení!

Ach Bože, Bože, chto to k nám ide?

otvárajú sa vráta oboje.

Idem Hanička, idem pre tebe;

ani v hrobe nemám pokoje.

Staň sa Hanička, staň sa obliekať;

hodina prichodí, nié kedy čakať.

Moj kvoň je chytrý, jak rychlá strela,

veď on zaletí sto míľ do rána.

Pečenice (Hont).

Aloiz Hranický, kapelník.

Podal Štefan Močári, Biely Potok (Liptov).

Doplnok:

A keď prídeme do mesta, za bránu,

hosťá čäkajú na našu svaďbu.

Otvárajte sa, vráta hrobovie:

vezú nevestu, to Vilhelmovi.

Vráta hrobovie sa otvorily,

Vilhelm s Agneškou oba tam mneli.

Nemohli byti za živa svoji,

aspoň po smrti f tom hrobe spali.

Podal Ján Parička z Dubovej (Orava).

Konec ukázky