Ukážka z elektronickej knihy

Morrie Schwartz (ed. Rob Schwartz)

The Wisdom of Morrie: Living

and Aging Creatively and Joyfully

Copyright © 2023 by Robert Schwartz

The moral right of the author has been asserted.

Translation © 2024 by Anna Švidroňová

Cover desing © 2024 by ITEM

Slovak edition © 2024, 2025 (elektronická verzia) by NOXI

Niektoré mená a identifikačné prvky boli zmenené

na ochranu súkromia jednotlivcov.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tohto diela nesmie byť reprodukovaná alebo použitá v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, elektronickými alebo mechanickými, vrátane fotokopírovania, nahrávania alebo akéhokoľvek systému na ukladanie a vyhľadávanie informácií, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8111-742-8

Predslov

Tento rukopis som znovu objavil začiatkom 21. storočia, dlhé roky po smrti môjho otca. Bol schovaný v zásuvke stola v jeho pracovni v našom krásnom dome v Newtonville (ten s javorom v predzáhradke). S rodinou sme sa po dlhom diskutovaní a úvahách rozhodli, že by som mal tento spis upraviť a vydať.

Otec veril, že tento projekt bude pravdepodobne jeho posledným hromadným prínosom v rámci pomoci veľkej skupine ľudí. Nemal ani poňatia, že vyjdú Utorky s Morriem. Avšak tí, ktorí poznajú túto nádhernú knihu od Mitcha Alboma, narazia v tejto knihe na povedomé myšlienky. Otcovi išlo v prvom rade o zlepšenie ľudských životov. Rozhodol sa vypracovať praktické rady a techniky, ktoré ľuďom pomôžu tvorivo, energicky a radostne starnúť.

Mal som to šťastie, že v období, keď môj otec písal túto knihu, som s ním mohol tráviť čas a diskutovať s ním o všetkých jeho nápadoch (viac v doslove). Zhodou okolností som bol na jar a v lete 1989 doma po dlhom pobyte v Ázii. Otec v tom čase premýšľal nad jej obsahom a knihu písal od začiatku roka 1989 do polovice roka 1992. Mohli sme do hĺbky preskúmať to, čo chcel povedať, čo bolo neoceniteľné pre to, aby sa teraz mohol projekt posunúť dopredu. Jedným z mojich hlavných cieľov pri editovaní bolo zachovať otcov jedinečný hlas. Dielo je zmesou dvoch otcových komunikačných štýlov: akademického a filozofického, no zároveň jednoduchého, skromného a láskyplne osobného. Dúfam, že sa mi tento jedinečný idiolekt podarilo zachovať.

Otec veľmi prezieravo vnímal smery, ktoré sa o desaťročia neskôr stali akceptovanejšími. Zaujímal sa o vytvorenie prostredia, v ktorom vek človeka neovplyvňuje to, ako ho spoločnosť vníma. Jedným z jeho hlavných celoživotných záujmov bol psychický stav jednotlivca. Podobne, ako to poznamenal Najvyšší súd USA vo svojom prelomovom rozsudku vo veci Brown verzus školská rada (Brown vs. Board of Education) z roku 1954¹*, ľudia, ktorí sa cítia byť vylúčení alebo nejakým spôsobom menejcenní než tí, ktorí patria do dominantnej spoločnosti, utrpia nenapraviteľnú psychickú ujmu. Otec videl, ako sa starší alebo starnúci ľudia cítili byť v porovnaní so svojím okolím menejcenní, a dúfal, že táto kniha bude súčasťou hnutia, ktoré to napraví.

Psychologický aspekt (súvisiaci s otcovou odbornou a akademickou praxou) je kulisou tohto projektu. Otec chcel predstaviť praktické techniky, ktoré by mohli ľuďom pomôcť udržať si aktívny život plný energie. Niektoré z jeho návrhov sa vám môžu zdať povedomé, napríklad myšlienka využívania smiechu (štvrtá kapitola). Je to prax, o ktorej sa v poslednom čase písalo viackrát. Ďalším konceptom, ktorým sú stránky tejto knihy nasiaknuté, je budhistická vnímavosť.

Kniha je vďaka svojej epizodickej náture pútavá a zábavná zároveň. Otec mal pocit, že osobné medailóniky a zážitky boli skutočným jadrom knihy. Je to však veľmi odlišná kniha od Utorkov s Morriem, hoci sa obomi tiahnu zastrešujúca humánnosť a univerzálna láska. Mitchova vynikajúca kniha je obdivuhodne stručná a zaoberá sa filozofickými, spoločenskými a osobnostnými hodnotami môjho otca. Táto kniha je viac diskurzívna. Otec poskytuje mnoho príkladov a príbehov, ktoré majú ilustrovať určitú pointu. Vďaka rozdielnym prístupom oboch titulov sa istým spôsobom vzájomne dopĺňajú. Myslím, že otec by mal z toho veľkú radosť, pretože to odráža jeden z jeho obľúbených filozofických modelov: napätie protikladov.

Je pre mňa veľkým potešením predstaviť otcove myšlienky. Táto kniha bola jeho posledným veľkým spisovateľským projektom, do ktorého sa pustil, než ochorel. Medzi riadkami neustále počujem jeho hlas, akoby sme sa niekedy vrátili do jeho pracovne v Newtonville a diskutovali o týchto myšlienkach. „Z tvorivého starnutia sa nedá odísť do núteného dôchodku.“

Rob Schwartz, jún 2021, Brookline, MA

Úvod

Neskorší vek je osobitným obdobím vývoja s jedinečnými obmedzeniami a príležitosťami. Môže byť najdôležitejšou fázou vášho života. V tomto životnom období toho môžete veľa zmeniť – ak naozaj chcete. Pre niektorých je proces starnutia nepríjemným reťazcom zmien. Niekedy sa nerovná ničomu inému než rozpadu vecí, ktoré sme považovali za samozrejmé. Ak sa zaoberáte svojím starnutím – či už vás znepokojuje, hanbíte sa zaň, odrádza vás alebo vás desí – alebo ak je zmena identity, ktorú si vynucuje, neznesiteľná, môže byť pre vás ťažké sústrediť sa na „dobré“ starnutie. Na druhej strane, ak beriete svoje starnutie s nadhľadom a hľadíte naň ako na výzvu, môžete svoje pokusy popasovať sa s ním využiť ako prostriedok na to, aby ste sa stali osobou, ktorou sa máte stať.

Starnutie je neoddeliteľnou súčasťou života. Ak máme šťastie a prežijeme stredný vek, budeme čeliť určitým neodvratným skúsenostiam, stratám aj príležitostiam. Okrem špecifík našich individuálnych životov, každý z nás bude čeliť určitým výzvam a rozhodnutiam, ktoré sú pre všetkých rovnaké. Budeme čeliť svojmu strachu zo smrti alebo ho budeme popierať a snažiť sa mu vyhnúť? Budeme sa stále snažiť napĺňať svoje najhlbšie potreby alebo sa ich vzdáme? Budeme múdrejší alebo sa prepadneme do zúfalstva? Budeme nežne odchádzať do večnosti alebo sa budeme držať života všetkými vláknami svojho bytia a kopať do všetkého, čo by nás od neho odťahovalo? Na rozdiel od moderných priemyselných krajín, v ktorých mnohí považujú starších ľudí za nadbytočných a zastaraných, mnohé kultúry na celom svete uznávajú neskoršie roky ako čas hlbokého významu, transformácie, duchovnosti a radosti. Som presvedčený, že je možné – a žiaduce –, aby sme urobili to isté.

V poslednom čase sa v knihách, časopisoch a masmédiách objavuje čoraz viac článkov a predpovedí, ktoré naznačujú zmenu pohľadu na starších ľudí: nové spôsoby, ako sa s ľuďmi v neskoršom veku stretávať a „využívať“ ich, a nové očakávania, že neskorší život bude časom úspechov, vzrušenia a tvorivosti. Abraham Heschel hovorí, že starobu možno považovať „nie za vek stagnácie, ale za vek možností vnútorného rastu“.²

Existuje množstvo dobrých dôvodov veriť, že náš život môže vyvrcholiť najzmysluplnejšou, najhodnotnejšou a najplnohodnotnejšou činnosťou, akú sme kedy vykonávali. Takmer denne vidíme správy alebo počujeme príbehy o mimoriadnych úspechoch v neskoršom veku. Čo nám bráni rozvíjať nové perspektívy a hľadať nové obzory, otvárať sa neočakávaným možnostiam a nachádzať nové podnety a vyostrenú chuť žiť naplno? Čo nám bráni v tom, aby sme zvýšili kvalitu svojho života dosiahnutím väčšej uvedomelosti, emocionálnej hĺbky a sebaúcty? (Áno, aj v našom veku.) Môžeme si osvetliť podstatu toho, kým sme a kým by sme sa ešte mohli stať, a ako by mohla vyzerať naša plnšia existencia. Môžeme veriť v seba samých, veriť, že môžeme svoj život významne zmeniť, a sledovať ciele, ktoré sme si nikdy predtým nepredstavovali. Ďalej môžeme veriť, tak ako Carl Jung, že „najväčší potenciál rastu a sebarealizácie existuje v druhej polovici života“.³

Jednou z najlepších vecí na starnutí je, že sa vám žiadny šéf nepozerá ponad plece a nehovorí vám, čo máte robiť. Väčšina z nás má teraz väčšiu kontrolu nad svojím časom ako kedykoľvek predtým. Keď čelíme novým výzvam, stretávame sa s menším počtom vonkajších odmien alebo trestov, takže nám zostávajú len tie, ktoré si udelíme sami. Môžeme však zažiť vnútorné uspokojenie z toho, že sme sa rozhodli vytvoriť si život, ktorý odráža naše racionálne a dobrodružné túžby a ašpirácie, a oslobodiť sa tak od ageistických predstáv, ktoré nám hovoria, že sme už „za zenitom“, nepoužiteľní a málo hodnotní. Tvorivé starnutie nie je nútené odísť do dôchodku.

Teraz je čas vyrovnať sa so starými problémami, ktoré nás doteraz ťahali ku dnu, dobre zostarnúť a stať sa tou najlepšou verziou seba, akou môžeme byť. Dúfam, že táto kniha vám v tom pomôže tým najlepším a pre vás najzmysluplnejším spôsobom. Na týchto stránkach sa s vami podelím o svoje poznatky o starnutí, ktoré som zozbieral za posledných pár rokov. Vychádzam z mojich psychologických a sociologických poznatkov, ktoré som nazbieral počas štyridsaťročnej kariéry profesora sociológie, a z môjho chápania medziľudských vzťahov. Rovnako ako z poznatkov, ktoré som získal v rozhovoroch s priateľmi a kolegami. Táto kniha čerpá z mojej práce poradcu pre ľudí v neskoršom veku, z vedenia psychoterapeutických skupín zameraných na otázky starnutia, zo sledovania populárnej a odbornej literatúry o starnutí a z čítania autobiografií starších ľudí. Vychádzam tiež najmä zo svojich vlastných pozorovaní a úvah o vlastnom starnutí a zo skúseností s vyrovnávaním sa so sedemdesiatkou.

Myslím si, že snaha stať sa čo najlepším človekom, dobre starnúť a vyrovnať sa s problémami, ktoré nás trápia, sú možno tie najdôležitejšie a najzmysluplnejšie ciele, o ktoré sa môžeme v neskoršom veku usilovať. Všetci môžeme viac realizovať svoj potenciál tým, že budeme siahať po ideáloch, ktoré nie sú úplne dosiahnuteľné. Avšak pri snažení sa môžeme naučiť, ako žiť efektívnejšie a s väčšou radosťou. Môžeme si vybrať život, ktorý chceme viesť. Nemôžem poskytnúť definitívny plán, cestu alebo konkrétny súbor postupov, ktorými sa máte riadiť pri dosahovaní svojich cieľov – váš život je jedinečný. Formička na koláčiky ich chuť nezlepší. Poskytnem vám niekoľko nápadov, ako by ste sa mohli usilovať o dosiahnutie cieľov, ktoré navrhujem. Pri snahe o dosiahnutie svojich cieľov však objavíte aj svoje vlastné spôsoby, ako napredovať.

Táto kniha je určená pre každého, hoci môže osloviť najmä ľudí nad šesťdesiatpäť rokov a na dôchodku, ktorí si kladú otázku: „Čo mám robiť po zvyšok svojho života?“ Pre ľudí v strednom veku môže byť užitočnou platformou pre náhľad na to, ako by mohla vyzerať ich budúcnosť. Nájdu v nej veľa dôležitých informácií pre svoj súčasný život a tiež pre svoje úsilie lepšie pochopiť svojich starnúcich rodičov a lepšie im porozumieť. Kniha je určená aj pre facilitátorov skupín v centrách pre seniorov a komunitných domoch, v ktorých môže odštartovať skupinové diskusie o možnostiach, výzvach a dilemách objavujúcich sa v neskoršom veku. Samozrejme, žiadny čitateľ nie je príliš mladý na to, aby sa začal pozerať dopredu na svoje neskoršie roky alebo aby mal z čítania tejto knihy úžitok.

Túto knihu som zamýšľal napísať aj pre čitateľov s veľmi rôznorodým zázemím, ktoré prirodzene ovplyvňuje starnutie. Napríklad človek, ktorý nikdy nepracoval mimo svojho domova, bude svoje neskoršie roky prežívať inak ako kariérista, ktorého firma práve poslala do povinného dôchodku. Podobne niekto, kto sa v mladosti stretol s postihnutím alebo vážnou chorobou, bude starnutie riešiť inak ako ten, kto sa až do neskorších rokov tešil dobrému zdraviu. Takéto rozdiely ovplyvňujú to, ako starneme a akým problémom budeme v tomto procese čeliť. Pri čítaní tejto knihy venujte pozornosť myšlienkam, ktoré hovoria o vašich skúsenostiach a zapájajú vašu predstavivosť.

Každý autor má rád pozorného čitateľa a ja nie som výnimka. Vyzývam vás, aby ste túto knihu prečítali, nie iba prelistovali. Nájdite si čas na dôkladné premyslenie problému, pozrite sa naň z viacerých uhlov a porozprávajte sa o ňom, možno aj v skupine. Rozhovory s priateľmi, rovesníkmi a rodinou sú veľmi dôležité. Možno vám pomôže, ak si budete viesť denník svojich myšlienok a reakcií. Doprajte myšlienkam čas a pozornosť, ktoré si zaslúžia. Táto kniha je určená na to, aby ste o sebe zistili viac. Môže vám pomôcť zamyslieť sa nad svojím neskorším životom a bohatstvom príležitostí. Okrem toho vám môže pomôcť zmeniť postoje a zvyky, ktoré chcete zmeniť.

Prvá kapitola

Prebudenie

Živo si pamätám na svoju reakciu, keď som si uvedomil, že som starší človek: najprv zdesenie, následne zmätok, depresia, potom zmierenie a až nakoniec upokojenie sa, a hlavne prijatie.

Pred májom 1984, keď som mal šesťdesiatsedem rokov, som bol len zriedkavo chorý. O chorobách, starnutí či o tom, že ma Správa sociálneho zabezpečenia oficiálne označila za „seniora“, som príliš neuvažoval. Ani som sa nijako nestotožňoval so staršou generáciou. Celkom podvedome som zdieľal ageistický predsudok, že byť starý znamená, že človek upadá a „jeho čas sa pominul“ a že starých ľudí netreba obdivovať. Kto by teda chcel byť starý alebo byť označený za starého?

Učil som na univerzite, pričom som bol obklopený mladými ľuďmi a väčšina mojich kolegov bola oveľa mladšia ako ja. Aj moji priatelia (až na zopár výnimiek) mimo univerzity boli taktiež oveľa mladší, no aj tí, ktorých som označil ako výnimky, boli energickí a mladí na svoj vek. V tom čase som bol zdravý, plný vitality a aktívne som sa zapájal do rôznych projektov. Zachovával som si tichú hrdosť na to, že vyzerám a správam sa oveľa mladšie než som. Kompliment od kardiológa, ktorý mi povedal, že mám tepny ako dvadsiatnik, len umocnil moju mladícku identitu. Takto sa väčšina môjho života spojila, aby posilnila moje „mladé“ ja a potlačila skutočnosť, že nemám ďaleko k sedemdesiatke. Takéto vyhýbanie sa chronologickým faktom znamenalo, že som sa málo zamýšľal nad problémami, s ktorými sa počas starnutia nevyhnutne stretnem. Dalo by sa povedať, že som bol starnúcim nevedomým a nevedomým vo vzťahu k starnutiu – že som bol obeťou velebenia mladosti a pohŕdania starobou v našej kultúre.

Toto všetko sa však náhle zmenilo na jar 1984, keď som začal trpieť silnou astmou a musel som podstúpiť operáciu prostaty. Na tieto neduhy, z ktorých jeden smeroval do kategórie chronických a druhý bol typický pre starších mužov, som nebol emocionálne pripravený. Ako lusknutím prsta ma moje telo nevyhnutne konfrontovalo s vlastným starnutím a viedlo ku kríze a napokon aj k premene mojej identity. Bolestivé poznanie môjho skutočného veku a zraniteľnosti starnutia ma ohromilo a hlboko rozrušilo.

Naliehavo som pocítil, že sa musím dať dokopy a ujasniť si, ako môžem čo najlepšie využiť roky, ktoré mi zostávajú. Dospel som k záveru, že by som sa chcel usilovať o tri vyššie uvedené ciele – ciele, z ktorých môžeme mať všetci úžitok v neskorších rokoch života. Rozhodol som sa, že ak chcem kvalitne starnúť, musím sa snažiť udržať si dobrú fyzickú kondíciu. Začal som preto pravidelne plávať, venoval som pozornosť svojej strave a pridal som niekoľko vitamínov, každý týždeň som chodil na hĺbkovú masáž a absolvoval som kurz akupunktúry, aby som zmiernil účinky svojej astmy. V psychologickej rovine som sa snažil pravidelne meditovať, venoval som väčšiu a dôslednejšiu pozornosť svojej rodine a priateľom a vyhradil som si čas, keď som relaxoval a trávil čas sám so sebou. Snažil som sa tiež vyhýbať škodlivým medziľudským vzťahom a situáciám. Nakoniec som pochopil, že je dôležité vyrovnať sa so strachom zo smrti.

Choroba teda urýchlila a prehĺbila moje uvedomenie si potreby venovať pozornosť spôsobom, ako by som mohol počas starnutia zlepšiť kvalitu svojho života a vyrovnávať sa s definitívnymi existenčnými otázkami.

Takže som ako šesťdesiatsedemročný starol v neskoršom veku. Čím viac som o tom premýšľal, tým viac som sa zamýšľal nad mylnými predstavami o vyššom veku, ktorým som veril. Tieto úvahy však často prerušovali astmatické záchvaty, po odznení ktorých som preklínal svoj osud a svoju zraniteľnosť. Prepadal som hlbokému zúfalstvu a búril som sa proti zrade svojho tela. V depresii som túžil len po tom, aby som sa vrátil do stavu, v akom som bol pred diagnózou. Keď sa moja choroba zlepšila, spokojne som sa venoval svojej pedagogickej, poradenskej a psychoterapeutickej práci. Byť „späť v normále“, pomerne schopný dýchať, robiť to, čo som robil posledných niekoľko desaťročí, sa zdalo byť požehnaním. Keď sa moje symptómy napokon dostali pod úplnú kontrolu, bol som oveľa slobodnejší od ich obmedzení a moje očakávania do budúcnosti prudko vzrástli. Začala ma priťahovať myšlienka spraviť zo svojho starnutia tvorivú činnosť, dobrodružstvo a príležitosť rozvíjať nové zručnosti, záujmy a vzťahy, ako aj prehlbovať tie staré.

Vďaka tomu, že som prešiel rôznymi fázami svojej choroby, sa vo mne emocionálne silným spôsobom posilnilo vedomie vplyvu choroby na formovanie mojich pocitov, ambícií a identity. Všimol som si najmä to, aký depresívny a neaktívny som bol v prvej fáze choroby, keď som sa cítil zbytočný a trpel som pocitom viny. V druhej fáze som prežíval mierne prebudenie, v ktorom som videl, ako sa nechávam unášať prúdom a niekedy som bol aktívnejší. V poslednej fáze som cítil, že môžem byť nadšeným a vitálnym aktérom zapojeným do toku života. Po precitnutí do svojho starnutia som videl možnosti naplnenia nerealizovaných potenciálov. Začal som venovať väčšiu pozornosť svojim pocitom a postojom k starnutiu a zaznamenávať, čo sa so mnou deje.

Moja choroba nastolila niekoľko dôležitých otázok, ktoré si podľa mňa kladú aj iní ľudia v neskoršom veku: Ako kvalitne budem starnúť? Ako sa môžem zmieriť s vlastnou smrťou? Ako si môžem zachovať nádej a stať sa pozitívnejším človekom? Stotožnil som sa s touto básňou, ktorú napísal vo veku sedemdesiatšesť rokov Josh Bland:

Staroba je zvráskavená pokožka, viditeľné červené žilky a modré tepny.

Staroba je kašeľ, odpľúvanie a chrápanie.

Staroba je slabnúci zrak, vytrácajúci sa zvuk.

Staroba sú zubné protézy, mäkká strava, pálenie záhy.

Staroba sú paličky, vozíky a chodúľky.

Staroba je dýchavičnosť, lapanie po dychu.

Staroba je artritída, nezvyčajné bolesti, kŕče v nohách, rukách, čeľustiach.

Staroba je inkontinencia, zlovestné príznaky problémov s prostatou.

Staroba sú nestabilné nohy, zlomený bedrový kĺb.

Staroba sú lekári, nemocnice, drahé recepty, lieky, domovy dôchodcov.

A predsa...

A predsa verím, že je ešte veľa piesní, ktoré si môžeme spievať, viac západov slnka, ktoré si treba vážiť.

A predsa...

Ešte stále mám sny, ktoré chcem snívať, a predstavy, ktoré chcem dotvárať, a nežné spomienky na milovaných,

ktorí sú už dávno preč, ale v mojej mysli sú stále oslavovaní – na pekné časy, úsmevy, na

smiech, prázdniny, triumfy a rozkoš, ktoré sa vtedy sotva dalo plne oceniť;

na mladosť, zdravie, nádej – a nádej.

Staroba je škaredá.

A predsa...

A predsa sa urputne pridŕžam nádeje, že sa zajtra budem cítiť o niečo lepšie, každý deň mi bude o niečo lepšie – triumf a odmena  za predchádzajúce utrpenie, kontrast, ktorý si tak cením –, že si užijem hodinu, deň alebo týždeň bez trýznivej artritídy.

Takmer verím, že sa dokážem vyliečiť.

Aj napriek svojmu boju s astmou som pokračoval vo vyučovaní na univerzite až do svojho odchodu do dôchodku vo veku sedemdesiat rokov a naďalej som si udržal poradenskú prax. Po odchode do dôchodku som stál pred otázkou: „Čo mám robiť so zvyškom svojho života?“ Nechcel som ďalej rozšíriť svoju klinickú prax ako svoju hlavnú činnosť, ale cítil som, že potrebujem projekt, ktorý by mi dodal energiu, využil môj entuziazmus a bol pre mňa výzvou. Priateľ mi navrhol, že písanie knihy o starnutí by mohlo mne samému pomôcť kvalitne starnúť a zároveň pomôcť iným. Toto je tá kniha...

Hoci tento vzostup nálady korešpondoval so zlepšením môjho fyzického zdravia, určite nemusíme byť v najlepšej kondícii, aby sme rástli, dobre starli a boli tým najlepším človekom, akým môžeme byť. To, do akej miery nám nedostatok finančných prostriedkov, choroba alebo zdravotné postihnutie bránia kvalitne starnúť, závisí od stupňa chudoby, závažnosti choroby alebo postihnutia a sily odhodlania jednotlivca. Okrem nepriazne osudu je vždy možné nájsť spôsoby, ako získať veľa potešenia zo života, tak ako to ilustruje tento článok v Boston Globe (19. júla 1992). Opisuje, ako osemdesiatjedenročný muž napriek svojmu postihnutiu, chorobám a stratám vďaka svojmu odhodlaniu naďalej duševne rástol a kvalitne starol.

Vo veku 81 rokov tento absolvent dokazuje, že je vždy možné naučiť sa viac

Na slávnostnej ceremónii, na ktorej sa zúčastnili dve z jeho detí a tri vnúčatá, zmaturoval 81-ročný [Jacob] Blitzstein.

Po tom, ako mu riaditeľ strednej školy Lanny Nelms odovzdal diplom a oznámil jeho vek, Blitzstein zamával publiku a rozplakal sa.

A prečo nie? Je pravdepodobne najstarším absolventom strednej školy Central High od jej otvorenia v roku 1974. Hoci sa o tom nevedú žiadne záznamy, hovorca losangeleského okresu tvrdí, že Blitzstein je najstarší absolvent, o akom kedy počul.

Blitzsteinovi trvalo získanie diplomu 10 rokov, počas ktorých vyslúžilý majiteľ obchodu prekonal mŕtvicu a dva zápaly pľúc, mal voperované dva kardiostimulátory a prišiel o manželku a dvoch súrodencov.

Svojej úlohy sa nevzdal z určitého dôvodu. Škola je „najlepším liekom, aký môžete mať“, hovorí. „Máte niečo na mysli – cieľ.“

Hoci v 20. rokoch minulého storočia absolvoval strednú školu a niektoré židovské štúdiá na rodnej Ukrajine, Blitzstein hovorí: „Celý čas som myslel na to, že chcem ešte študovať.“

Keď žijete v krajine, ako sú USA, čo je tou najlepšou skúsenosťou vo vašom živote, chcete poznať históriu. Čítam noviny, ale to nestačí. Takže som išiel na strednú školu s tým, že nech sa stane, čo sa stane, musím získať diplom. Neviem, či budem chorý alebo zomriem.“

Blitzstein nezomrel, pod nárokmi na známky a referáty priam rozkvital. V ročníku ’89 bol jedným z dvoch študentov, ktorí dosiahli perfektný priemer 4,0.

Koniec ukážky