Eva Urbaníková

Svet mi je dlžný

Elektronická kniha

Chceš byť šťastný?

Tak buď!

Tolstoj

Bratislava jún 2010

Knihu venujem svojim rodičom Evke a Duškovi.

Copyright © Eva Urbaníková 2010

Prológ

Keď mi to celé došlo, bol august. Studený a upršaný, všade plno blata a nasraných ľudí, čo neodišli k moru, lebo sa spoliehali na Zlaté piesky. Lenže dovolenku nemali oni. Dovolenku malo slnko. Aj mamin sused, čo mal v záhrade farebné úle plné včiel, lamentoval, že medonosky už nevylietavajú. A to je v každom úli 50 000 kúskov. Viem to celkom presne. Robo ma to naučil.

Včely kašľali na kvety a ostávali doma.

Taká bola zima.

Sedela som za stolíkom pri výklade v malej kaviarni, tesne vedľa paneláka, v ktorom som mala prenajatú dvojgarsónku. Na stolíku bola vázička, červená s bielymi bodkami, v nej malá ruža bielej farby, potom prázdna soľnička, môj mobil a moja šálka s kávou. Už druhá. Veľa cukru, povedala som tej milej čašníčke s ohryzenými nechtami, ona len prikývla, ale aj tak to nebolo celkom ono... Sedela som tam dlho, keby som nemusela, tak ani nedýcham, lebo sa mi nechcelo. Alebo som nevládala dýchať, neviem. Cez výklad som videla ženu s malým chlapcom, ako s polo naplnenými tenkými igelitkami z Tesca, ktoré si držali na hlavách, utekali po chodníku a potom, aj tak úplne premočení, zmizli v bráne domu oproti.

Smiali sa. Nahlas a bláznivo.

Videla som mladého muža, vyzeral celkom k svetu, vyšiel z vedľajšej brány v koženej bunde, nastavil tvár hustým kvapkám a stál. Išiel z neho pokoj. O pár sekúnd za ním vyšla dievčina, na sebe mala len biele tielko a bedrové rifle, počúvala, čo jej niekto hovorí do mobilu, podala mužovi dáždnik a jeho pokoj sa stratil...

Náhlivo a nenápadne.

Nebola to sekunda, boli to dlhé minúty, čo mi tam odmŕzali mozgové závity. Tak zrazu. V tej augustovej zime. Ani som na tom vedome nepracovala, možno som len pridlho bola sama so sebou a nik mi nechýbal.

Skúsila som spomienku. Nič.

Druhú. Zase nič.

Žiadny nahromadený smútok. Veci sa mi zdali jasné, zapadali do seba s takou presnosťou, až som sa uchechtla. Bože, som taká unavená z toho, že som stále smutná...

„Všetko v poriadku?“ pristavila sa tá milá čašníčka s ohry zenými nechtami.

„Ani nie,“ usmiala som sa, ona to pochopila po svojom, doniesla mi ešte jeden cukor a rovno ho vysypala do kávy... Chcela som jej povedať, nech si namiesto behania medzi stolíkmi sadne a pozerá z okna. Tie nechty si nežerie preto, že by jej chutili...

Ale čo ma je po tom. Asi neprišiel jej čas...

Celé mi to došlo, a aj tak som zdvihla mobil, keď zazvonil. Dokonca hneď po prvom raze. Zvyk... Vedela som, že povie sorry a potom všetky tie blablablablablabla, že so mnou to proste inak nejde. A ja tiež poviem sorry a pri kývnem, že si za všetko môžem sama. Hoci už som si to vôbec nemyslela. Vlastne myslela, ale inak, celé je to inak, nie tak, ako si to myslí tento človek, čo mal zavolať pred dvomi hodinami, ak chcel mňa starú.

Zajtra zavolám Robovi. Nič nezmením na tom všetkom, čo sa stalo, to je mi jasné, ale ak mu poviem úprimné prepáč, možno sa mu bude žiť ľahšie.

Neviem.

Dúfam.

Zrazu veľmi chcem, aby bol šťastný. Ten Robo, čo býval mojím Robom.

Zvláštna ľahkosť sa o chvíľu vytratila, ale to nič, už si ju moje vnútro pamätá... Vykročila som do dažďa smerom k svojej dvojgarsónke, kapucňu červenej jesennej bundy som si prehodila na vlasy a znovu som chytila do ruky mobil, aby som nastavila tiché zvonenie. Keď si to rozanalyzuje, zistí, že sa niečo so mnou deje, a bude vyvolávať, ako vždy, keď nemá veci pod kontrolou. A mne sa nechce hrať jeho hru. Aj keď ma doteraz bavila. Aj keď ma systematicky ničila. Roky.

Na semafore zablikala zelená, vstúpila som na cestu, dávala som pozor, lebo keď prší, na priechodoch pre chodcov sa strašne šmýka, a potom som sa hrozne zľakla, lebo spoza zákruty sa vyrútilo biele auto a ja som nestačila uskočiť.

Zobralo ma celou silou.

Z pravej strany.

A to nebolo fér.

Lebo som si už všetko uvedomila.

ÚVOD - Pred tromi rokmi

Prvá kapitola

„Toto nie je infarkt, na to som mladá,“ povedala som, prehla som sa dopredu, lebo to strašne bolelo, buchla som si hlavu o špinavé predné sedadlo a už menej presvedčivo dodala: „Infarkty majú starí nezdraví muži, čo si cez brucho nevidia na vtákov.“

Taxikár predo mnou sa nenápadne pozrel do vlastného rozkroku. Videla som to celkom jasne v spätnom zrkadielku.

„Na infarkt zomierajú aj tridsaťroční ľudia,“ namietla moja sestra. „Aj takí, čo svojich vtákov vcelku hojne využívajú.“

Sprostosť.

„Musia mať nejakú inú chybu, čo im k tomu pomohla,“ zasyčala som od bolesti niekde pod ľavým rebrom.

Au.

„Jedného takého som rozvádzala,“ pozerala sestra von oknom. „Hral squash, oprel sa o stenu, aby si oddýchol, a padol ako hruška.“

„Dostal infarkt?“

„Nie, dostal menštruáciu!“

Taxikár sa uškŕňal. Oči sa nám stretli v spätnom zrkadielku a úsmev okamžite stiahol.

Chvíľu sme mlčali.

„Ale keď má žena infarkt, bolí ju brucho a chrbát, nie pod rebrami,“ povedala som fundovane. „Vygúglila som si to.“

Sestra prikývla.

„A mám len 32 rokov, infarkt nie je niečo, čo by sa ma týkalo.“

Neodpovedala mi hneď. Potom akoby si to uvedomila.

„Bolí ťa to častejšie?“ otočila sa ku mne.

„S prestávkami dva týždne,“ priznala som.

„A prečo nejdeš k doktorovi?“

„Lebo som zdravá.“

„Aj ten môj klient bol zdravý.“

„Mal stres, rozvádzal sa.“

„Ty máš stres, lebo si vydatá.“

Taxikár prudko zabrzdil, pretože mu do cesty vletel mladý chalan, čo bežal na trolejbus, zatrúbil a zakričal:

„Šak ja pójdem do basy, keď ťa prejdem, boha ti!“

Bolesť mi trošku ustúpila, vystrela som sa a zhlboka vydýchla.

„Táto tu je právnička, vyseká vás z toho.“

Taxíkár sa na sestru milo usmial. Oči sa nám potom znovu stretli v spätnom zrkadielku a jeho úsmev sa okamžite stratil. Na tom spätnom zrkadielku mal asi sedemdesiatosem zelených a žltých voňavých stromčekov a pod nimi sa hompáľal ruženec.

„Prečo v tomto taxíku nie je klíma? Skapem z toho tepla,“ povedala som priškrteným hlasom.

„Infarkt máme za sebou, nasleduje ďalší problém,“ zasmiala sa moja sestra. Moja nevlastná sestra. S hustými dlhými čiernymi kučeravými vlasmi, veľkými hnedými očami a s diplomami zo všetkých univerzít, ktoré existujú a ktoré študovala naraz!

Zúrivo som točila pákou na dverách, aby som stiahla okienko.

„Mali by vám zakázať robiť v tomto teple,“ zasipela som smerom k taxikárovi. „Raz sa vám niekto udusí priamo na Račianskom mýte, a kým ho vyveziete za mesto na smetisko, zhnije na kašu.“

„Sú aj horšie veci ako smrť,“ utrúsila moja sestra, znovu hľadiac na mesto, ktorým sme prechádzali. „Bola si niekedy na rande s hovorcom ministra vnútra?“

„Nie, ja už nerandím a neflirtujem, som vydatá, zabudla si?“

Venovala mi pobavený pohľad, viem, viem, poznala ma až veľmi dobre.

„Rande s mužom, čo uveril vlastnej dôležitosti, je horšie ako čokoľvek na svete,“ povedala.

„No tak hovor.“

„Tak tento pán, čo je hovorcom ministra,“ pokračovala po maly, „ťa zavolá na rande. Nechá ťa čakať, veď on je predsa hovorcom ministra vnútra, potom príde dôležitým krokom, so zvrašteným čelom hovorí o nekompetent nos ti všetkých od upratovačky až po samotného ministra, nechá ťa zaplatiť za všetko, čo zjedol a vypil, a vonku si z ak tov ky vytiahne sladké kakao v tube, vieš, čo myslím?“ pozrela na mňa.

Prikývla som.

„Pikao sa to volá,“ pomohol jej taxikár.

„Presne to,“ rozhodila rukami, „celé ho zje, a keď ťa potom na rozlúčku pobozká, akože vášnivo, nemôžeš hodinu otvoriť ústa, lebo ich máš zlepené!“

„Fuj,“ smiala som sa.

„To ti teda poviem, zlatko, bozkávať sa so sekundovým le pidlom s príchuťou kakaa, to už len je výhra single života.“ „Ako asi vyzerá jeho...“ nadýchla som sa, ale zastavil ma pohľad taxikára, sestra sa nahlas smiala.

Vyzerala krásne.

„Už si nepamätám, aké to je, keď sa s niekým bozkávaš,“ zamraučala som smutne a ona len pokrčila plecami. „Prečo si s ním išla na rande?“ stláčala som si miesto, kde to bolelo, lebo som mala pocit, že to pomáha. „Veď je taký trpaslík, v telke vyzerá príšerne...“

„Pretože ma pozval na základe fotky v nejakom spise. Cez svoju sekretárku a dal mi na výber tri termíny. Zdalo sa mi to strelené.“

„Magor.“

„Hej. Magor. Magor hovorca.“

Taxík prešiel z nábrežia do Karlovky a zaradil sa do ľavého pruhu, aby odbočil na Dlhé diely. Bolo to čudné popoludnie. Horúce slnko, poloroztopený asfalt, Bratislava vyľudnená. Len pred sídliskovými zmrzlinovými stánkami stálo zopár detí, ktoré sa tvárili bezstarostne, tak ako sme my bezstarostne trkotali... Akoby sme sa viezli ku kamarátke na drink. A neviezli sme sa ku kamarátke a už vôbec nie na drink. Vedeli sme, kam ideme, taxikár dostal pres nú adresu, ale to bolo všetko, viac informácií sme nemali, len tú jednu podstatnú, o ktorej sme nehovorili, lebo by to bolo ešte zvláštnejšie... Napokon, bol to len môj otec, sestra ho videla iba párkrát v živote a ja som s ním mala vzťah, ktorý vlastne ani nebol vzťahom, bol to večný boj.

Kto z koho.

Večný boj o to, kto sa cíti viac vinný, kto koho vlastne chráni a zachraňuje a kto má byť komu za čo vďačný. A potom ešte môj vlastný, intímny, vnútorný boj, o kto rom nevedel, lebo som mu chcela odpustiť, ale aj keď som to niekedy povedala nahlas, nemyslela som to vážne. To sa pros te nedá, keď vám vlastná krv strašne ubližuje.

Znovu ma bodlo pod rebrom, tentoraz tak silno, že som ledva lapala po dychu. Sestra zúžila oči, robila to tak vždy, keď sa jej niečo nepáčilo alebo keď premýšľala, tak som sa nasilu usmiala a hodila som rukou. Akože nič.

Pokrútila hlavou.

„Nechápem, prečo to robíš.“

„Čo?“

„Tváriš sa, že ti nič nie je. Že sa nič nedeje.“

„Veď to nie je také strašné.“

„Presne takto sa správajú letušky, keď už vedia, že lietadlo drbne do mora a všetkých požerú žraloky.“

„Čo zas?“

„Pustia pasažierom sladkastú muziku, chodia so spros tým úsmevom pomedzi sedadlá, sťahujú roletky na okien kach a držia si v rukách svoje talizmany.“

„Ježiš, čo sú toto za bludy?“

„Tvária sa, že všetko je v poriadku. Ako sfetované. Vravela mi to jedna z nich. Lietala na medzinárodných linkách, lebo robila dobré fajky.“

Taxikár sa znovu nenápadne pozrel na svoj rozkrok. Dala som si záležať na tom, aby videl, že som si to všimla.

Bolo mu to jedno, dokonca neuhol pohľadom a do ulice, kde býval môj otec, zabočil bez toho, aby pozeral na cestu. Kretén...

Zastavil tesne pred hlúčikom zvedavcov, ktorí čakali, čo urobia policajti, vystupujúci z troch áut, na ktorých nehlučne blikali majáky.

„Niečo sa tu stalo,“ ožil okamžite a mne sa zdalo, že v tom hnusnom neklimatizovanom taxíku cítim smrad, veď ho tu vraj cítia už týždeň, čo v tejto horúčave asi nie je žiadna výhra. Aj sestra sa zamračila a potiahla nosom.

Môj všadeprítomný otec bol po smrti aspoň vo vzduchu.

Pomaly som vyťahovala peňaženku a očami hľadala niekoho, kto nás čaká. Volali z polície, pýtali sa, kedy sme otca videli naposledy, lebo ho už dlho nikto nestretol a z je ho bytu sa valí príšerný zápach. Povedala som pravdu, že som s ním bola pred dvomi týždňami, presne na tomto mieste, v jeho byte, čo sa na normálny príbytok veľmi nepodobal, mal tam špinavo, neútulne a všetko bolo napáchnuté nikotínom. Áno, žil, bol vo forme, odpovedala som pravdivo. O tom, že bol na mol, vedieť nemuseli a zvyšok vedieť nepotrebovali.

„Nemusíš ísť hore, je ti to jasné,“ povedala mi sestra s trochu profesionálnym výrazom na tvári a ja som prikývla. Ani mi to nenapadlo, preboha. Zabuchla som dvere taxíka, ktorý sa len pomaly pohol smerom späť do centra a zamierila som k uniformám. Dala som dvom mladým policajtom náhradný kľúč od otcovho bytu, vošli do brány, o chvíľu sa vrátili, tváre mali zelené, podali mi ruku a kondolovali. Hovorili, čo videli, záclony za oknami susedov sfetovaných smradom sa pohybovali, lebo nik nás nechcel sledovať celkom drzo, moja sestra stála úplne blízko pri mne a po všetkých podrobnostiach, ktoré som chcela vedieť, lebo ma to zaujímalo, hlesla:

„Ty kokso, toto mi nikto neuverí.“

A ja som v diaľke videla veľké auto JOJky, ako sa neprimerane rýchlo rúti k nám, a povedala som:

„Ale uverí, zlatko, uverí.“

Potom prišiel nejaký lekár, vraj na obhliadku, sedeli sme na lavičke pred tým nízkym panelákom, počkali sme, kým tam hore ozelenie aj on a opustí mŕtvolu, čo leží v kúpeľni na dlaždiciach, tak rýchlo, ako to len ide. Keď sa dostal na čerstvý vzduch, ktorý celkom čerstvý nebol lebo okná na byte môjho otca už boli otvorené dokorán, tváril sa, že tam nie je, aby si ho nevšimli fajčiaci reportér s kameramanom, ktorí sa na niečom ohromne zabávali a prestali, až keď dorazilo čierne auto s truhlou nakreslenou pozdĺž celého boku. Tí pohrebáci očividne dostali echo, vyskočili oblečení v niečom, čo sa podobalo na skafander, pohybovali sa nehlučne, veľmi rýchlo, vzali prenosnú truhlu a zmizli v útrobách paneláka. Dlho sa nič nedialo. Tak dlho, až sestra namrzene poznamenala, že nie je natretá žiadnym ochranným faktorom, a vybavila jedenásť telefonátov do kancelárie...

Môjho otca nakoniec nevyniesli v prenosnej truhle, ale vo vreci na mamuty, lebo bol mŕtvy pridlho, bol napuchnutý, veľký ako slon, bolo mi z toho dosť zle, ale nevedela som odtrhnúť oči od tej veľkej masy čohosi v čiernom vreci, čo sa ligotalo na slnku a z ktorého ho vytiahli až na pitve, aby zistili, že má v krvi milión promile. Potom ho do toho vreca zas napchali a odviezli rovno do krematória, nemalo význam hľadať truhlu, do ktorej by sa zmestil, taká totiž neexistuje... Oficiálny pohreb sa nekonal, stretli sme sa až pri rozptylovej lúke, ja s Robom, nejaké otcove bývalé a súčasné milenky, pár jeho študentiek, ktoré tiež určite šmykol, traja kamaráti a jeho dve ďalšie dcéry, o ktoré sa nikdy nestaral, ale aspoň im zostal byt, ktorý im žiadna firma nechcela vyčistiť, lebo toľko červíkov a svinstva ešte nikto nikdy nevidel...

Nešla som na kar, musela som skočiť do telky a vrátiť nejaké dlhy. Vždy som mala od niekoho požičané peniaze. Lebo som málo zarábala, nech si hovorí, kto chce, čo chce...

Moja mama k rozptylovej lúke neprišla. Vraj v tom čase už niečo mala.

Volala mi len v ten večer, keď ho našli.

„Videla som ťa v správach v telke.“

„No super.“

Ticho.

„Dobre, že bola s tebou aj tvoja sestra.“

„Hm.“

„Aj si hovorila s lekármi alebo s niekým?“ spýtala sa. „Áno. Bol celý čierny, trikrát taký veľký ako zaživa, liezli po ňom červíky, ležal holý pri vani, asi sa šmykol, ako z nej vychádzal, a zlomil si väzy alebo čo.“

Zas ticho.

„Nechceli, aby ho identifikoval?“

„Nič také, mami.“

Dosť dlho znovu mlčala. A potom povedala:

„Vieš, Deni, smrť si musíš zaslúžiť.“

Druhá kapitola

Mala by som o sebe v tejto knihe písať pravdu. Len vtedy budú mať písmenká význam. Aj keď to vôbec nie je jednoduché, stále mám sklon prikrášľovať temné zákutia svojej povahy. Oveľa menej ako kedysi, ale stále...

Takže začnem z jednoduchého konca. Som grafomanka. Úplne legitímna grafomanka. Všetky moje kabelky boli odjakživa plné zošitkov a diárov rôznych tvarov a veľkos tí. Môj nočný stolík tiež. Aj pri vani, v ktorej som sa každý deň s rozkošou aspoň hodinu roztápala, som mala belasý zápisníček, do ktorého som si čmárala svoje múdrosti. A práve v tom modrom, ktorého okraje boli trochu zvlnené, lebo som ho stihla párkrát namočiť do vody, som mala starostlivo zapísaný zoznam vecí, ktoré som chcela v tom roku dotiahnuť do konca.

1. Vyriešiť vzťah s Robom. (Nech som konečne šťastná.)

2. Odísť z roboty a povedať dramaturgovi celého projektu, že je idiot. V prípade potreby použiť aj vulgarizmus.

3. Platiť načas lízing za auto a každý mesiac si odložiť na dane. (Lebo ak vyriešim vzťah s Robom, už ich za mňa naozaj nikto nezaplatí.)

4. Založiť firmu. (Kontakty mám a už ma fakt nebaví žiť od výplaty do výplaty s lakomým manželom.)

5. Absolvovať celkovú preventívnu prehliadku v nejakej súkromnej klinike. (Hlavne sa prihlásiť u nejakého lekára, lebo mať zdravotnú kartu doma nie je zodpovedné.)

6. Víkend v New Yorku. (Dám to segre ako darček na narodky a pôjdeme spolu? To je podmienené bodom 4.)

7. Začať sa učiť francúzsky.

8. Prestať sa dať manipulovať otcom. (Nech som konečne šťastná.)

Vždy keď som si zoznam začiatkom januára písala, mys lela som všetko veľmi úprimne, dokonca som v sebe cítila aj energiu a odvahu začať nový život. Život, v ktorom budem šťastná. Snažila som sa ignorovať fakt, že zoznam prepisujem už neviem koľkýkrát a je len kópiou toho, čo som si s takou istou vervou zaznamenávala niekoľko januárov predtým.

Tento rok to už zvládnem. Mám na to. Mám na to, nie som horšia ako všetci ostatní okolo mňa. Nie som horšia ako tí, ktorých životy nestagnujú, ale menia sa, prekvitajú a plnia sa v nich sny...

Siedmy bod v mojom večnom a nemennom zozname vyriešil otec za mňa.

Hnusne. Sebecky. Alibisticky.

Vždy to tak robil.

Systematicky a premyslene.

Pokojne si zomrel smrťou, na ktorú sa nedá len tak zabudnúť, a nechal ma tu, aby som mala výčitky svedomia. Zomrel uprostred nášho niekoľkoročného dialógu, v kto rom ešte nikto nedal poslednú bodku. Výkričníkov a otáz nikov, tých hej, tých sme na seba vykrikovali po kilách... Ale k bodke, ktorá by znamenala pokoj, k tej sme sa nedostali. Pokoj medzi otcom a dcérou. Neviem, čo to je, viem, že v iných rodinách aj nerodinách je normálne, že otec je dcére oporou alebo kamarátom, autoritou, na ktorú hľadí s úctou... Že je nenahraditeľný. Hm. Môj otec bol hajzel. Som labilná povaha, vedel to, lebo on zo mňa urobil človeka bez štipky sebavedomia, celé roky mi do hlavy vtĺkal, že nič neviem, nič nedokážem, som nemožná a ne dokonalá, robil to vtedy, keď si ma ako víkendový otec semtam zobral k sebe domov a vystavoval ma sústavnému ponižovaniu, ktoré pramenilo z toho, že mamu sa mu nikdy ponížiť nepodarilo. Bola silnejšia ako on. Zvládla jeho zlyhanie v tichosti. Nekula pomsty, nerobila hystérie, odsrala si tú krivdu a žiaľ sama so sebou a žila ďalej. Otec prestal byť v jej živote dôležitý. Nie verbálne. Naozaj. Nezaujímal ju, tak ako vás v princípe nezaujíma sused z dvanásteho poschodia, ktorého poznáte, pozdravíte, aj sa naňho usmejete, aj mu pochválite psa, na ktorého ani nepozriete, ale to je celé.

„Nechápem to, mami, nechápem. Ten chlap odišiel s nejakou štetkou, keď som mala dva mesiace. Mala si ešte jedno malé dieťa, ktoré chcel prijať za svoje. A ty nič? Nič?“ pýtala som sa často, keď som už bola dospelá, chystala som sa za ním na povinnú návštevu a ona mi pre neho balila sladké pečivo, ktoré síce nenapiekla, ale kúpila v malej pekárni oproti, kde stará pani s láskou predávala domáce štrúdle, kysnuté buchty a slivkové koláče. „Bolo to dávno, Deni,“ mávla rukou s pestovanými nechtami.

„Dodnes na teba nadáva, mami. A nielen predo mnou. Nikde si neodpustí sprostú poznámku.“

„To je jeho vizitka, drahá.“

„Ale je to nefér! Je to svinstvo, chápeš? Nemôžeš sa tváriť, že ti to neubližuje. Veď si ho milovala!“

Mama podobné debaty ukončila vždy tou istou vetou: „Musíš sa zmieriť s minulosťou, Deni, inak si systematicky ničíš prítomnosť.“ A na to sa nedalo povedať nič, lebo to bolo múdre a hlavne, mama podľa tej múdrosti aj žila, čo otca iritovalo, privádzalo do zúfalstva, lebo po rokoch zistil, že na maminu vyrovnanosť nemá žiadny dosah. Že je spokojná, stále pekná, úspešná a v princípe rafinovane prefíkaná, lebo vo svojich knihách sa niekedy vracala k ich krátkemu spolužitiu a on z tých riadkov vychádzal ako pako. Ale úplne smiešny pako. Fakt. „Povedz svojej matke, že raz napíšem knihu o nej, to budú všetci prekvapení!“ vykrikoval, keď bol opitý, a má val knihou, ktorú práve dočítal, niekedy ju hodil o zem a teatrálne na ňu pľul. Robil to aj vtedy, keď o ňom nebola v texte ani zmienka, čo bolo vlastne skoro vždy, no on vzťahoval na seba všetko, čo mama napísala o mužoch, čo ženy v celej krajine milovali, podčiarkovali si a chceli po dľa toho žiť.

Nestačil jej. Nezlomil ju. On! Superman!

Tak sa rozhodol, že ju zdeptá cezo mňa zdeptaním mojej osobnosti. Robil to dobre, systematicky a úspešne. Som naveky poznačená svojím nechutným otcom, ktorý ma nikdy nepochválil a robil zo mňa pred všetkými malé hlúpe decko. Zlomil moju detskú dušičku, nenapraviteľne, definitívne a predurčil ma na to, aby som v živote blúdila, robila hlúposti a večne bola nespokojná. Aby som si dokazovala nedokázateľné, aby som ubližovala dobrým a tým, čo ma ľúbia, a aby som velebila hajzlov. Lebo tak to v živo te je. To, že sme skvelé baby, chceme dokázať tým najväčším idiotom, ktorí sa v našom živote vyskytnú. Tým, čo za to nestoja.

Tým, čo o to nestoja.

Tým, ktorým vyrovnané povahy, ako je moja sestra, nedajú šancu sa ani predstaviť.

Postavíme sa aj na uši, keď nám kážu, a ako tak na tých ušiach stojíme a ušné chrupavky nám praskajú, hajzli utrúsia:

„Strašne vyzeráš v tejto polohe, babulka.“ A my sa rýchlo vrátime do pozoru na nohách, prehltneme smutnú slinu a potichu sa ospravedlníme:

„Prepáč, ešte mi to celkom nejde.“

Pointa je v tom, že som sa celý život snažila dokázať svojmu despotickému otcovi, že som fajn. Že mám talent. Že prvá v triede viem špagát a píšem najkrajšie básničky – v okrese vyhrávam všetky súťaže. Snažila som sa to dokázať jemu a potom ešte ďalšiemu hajzlovi, ktorému som naletela. Ani jeden o to nestál, čo ma ešte viac motivovalo a nútilo robiť šialené veci... A Robo to všetko od začiatku videl, a to som zas nevidela ja. Tieto psychologické zábavky, vzťahy a to všetko som mala dlho-predlho zahalené mliečnou hmlou. Nevidela som podstatu vecí, necítila som to a všetko som si uvedomila až raz v malej kaviarni, kde obsluhovala čašníčka s ohryzenými nechtami... Lenže to už bolo neskoro.

Predtým som nevedela, že vesmír človeku dáva varo vania.

Že ak ideš zlou cestou, musíš sa vrátiť alebo zmeniť smer.

Lebo inak nemá bytie význam...

Takže, aby som sa vrátila, otec ma ponižoval, aby cezo mňa ponížil mamu. Lenže jediné, čo sa mu podarilo, bolo, že zo mňa spravil duševného mrzáka. Lebo, na druhej strane, moja mama nie je Matka Tereza, odjakživa bola moderným rodičom, ktorý pracuje na sebe a na svojom živote, takže si nevšimla, že zo mňa rastie zakomplexovaná kôpka nešťastia. A keď sa jej aj zazdalo, že nie som celkom taká ako ona, pripísala to povahe. Bodka. Dosiahla tak to, že som až do svojich tridsiatich dvoch rokov bola svedkom otcovho intímneho úpadku. Že som za neho žehlila prúsery a zadným vchodom som ho teperila von z uni ver zity, keď sa cez deň „spoločensky unavil“. Vetrala som izby, keď sa ožratý počúral do perín alebo na koberec, letela som do jeho bytu na Dlhých dieloch vždy, keď mi telefonoval, že sa lúči so životom, aby som ho našla buď vo vani s pore za nými rukami, alebo v posteli s otvorenou škatuľkou antidepresív. Nikdy sa neporezal tak, aby vykrvácal. Nikdy nezjedol toľko tabletiek, aby sa otrávil. Dokonca mu nebolo treba ani vypumpovať žalúdok. Manipuloval s mojím pocitom zodpovednosti, s tým, ako veľmi som mu chcela byť dobrou dcérou, s tým, že vedel, ako rada by som počula od neho niečo, čo by zaváňalo hrdosťou alebo láskou. Zapri sa hávala som sa, že už kašlem na jeho excesy, ale on vedel, že keď si zmyslí, priskočím. Bol chytrý, vypočítavý chlap, všetci ho mali v úcte, netušiac, že je vlastne psycho pat. Prednášal na vysokej škole, mudroval o marketingu, ktorý v živote v praxi nevyskúšal, a študentky ho milovali. Lebo im lichotil, pamätal si ich krstné mená a tým cezpoľným bol ako otec. Vždy vedel pomôcť, keď bolo treba... A do toho všetkého potom zomrel. Odpratal sa na druhý svet bez toho, aby sme si na tomto svete vyrovnali všet ky účty, a ja som siedmy bod zo svojho zoznamu vyškrtla. Ornamentovo, ale netreba v tom hľadať žiadny skrytý význam. Proste som mala čas ten škrt trochu vyfarbiť. Záro veň som bola nútená akútne riešiť bod číslo päť, lebo tupá bolesť pod ľavým rebrom sa stupňovala, prichádzala čoraz častejšie a Robo sa už nebol ochotný dívať na to, ako mi na čelo vystupujú kropaje studeného potu a snažím sa nadýchnuť, aby som do seba dostala aspoň trochu kyslíka. Odviezol ma na pohotovosť, tam ma stará doktorka napichla na infúziu, vynadala mi za to, že nemám obvodného lekára („To som ešte nezažila, takéto niečo, aby mal človek zdravotnú kartu u seba doma.“), a potom ma poslala ľahnúť si na oddelenie, aby ma mohli do rána pozorovať. (Netušili, že odkedy mám živnosť, čo bolo asi päť rokov, som si neplatila zdravotné poistenie, lebo mi to nevychádzalo a Robo by mi peniaze na drahé krémy proti vráskam a na kozmetiku nedal.)

Nezistili nič.

Vôbec nič.

Vzali mi litre krvi, trikrát som cikala do hnusného pohá ra, s ktorým som potom musela prejsť cez plnú čakáreň ľudí, výtery mi brali z každého telesného otvoru a ma ma vybavila aj sonografiu všetkého, čo sa dá zosnímať ultrazvukom. Nič.

Bola som zdravá ako rybička.

Až na to, že ma dvakrát za deň chytil taký záchvat bolesti, že som skoro umrela.

Tá stará doktorka, čo ma prijímala na pohotovosti, neskôr povedala, že to môže byť psychického rázu. Stres, depresia alebo nevyrovnaný, nespokojný život sa pokojne môžu prejavovať takýmto spôsobom. Sú o tom desiatky štúdií. Dokonca raz mali pacienta, ktorý tri týždne v kuse štikútal a pomohli mu až psychiatri. Inak bol v poriadku... Nemala to hovoriť nahlas, lebo keď niekto nahlas pomenuje môj problém, ktorý sa snažím pred svetom ukrývať, cítim sa ako holá... Akurát som sa obliekala po ďalšej infúzii neidentifikovateľných vitamínov a minerálov, keď to vravela mojej sestre, ktorá na mňa čakala.

„Nepôjdem k žiadnemu psychiatrovi,“ povedala som rýchlo. Ako malé dievča, ktoré sa bojí, že ho tam aj tak vezmú proti jeho vôli.

Sestra ma pohladkala po vlasoch.

„Zlatko, možno to nie je zlý nápad. Psychiater nie je len pre dementných, môže ti pomôcť upratať si myšlienky.“ „Ja mám v hlave poriadok,“ zašepkala som, lebo som sa cítila trápne a pred doktorkou, ktorú som z nepochopi teľ ných príčin zaujímala, som nechcela rozoberať svoje vnútro. Sestra mi podala sveter.

„Nehovorím, že nemáš. Ale prežila si ťažký týždeň. Otec a tak...“

„Nepotrebujem pomoc,“ znovu som len zašepkala. „Si si istá?“

Prikývla som, lebo sa mi do očí tlačili slzy.

„Ja som len... nešťastná, vieš?“ povedala som potichu, hoci moje vnútro to už celé roky revalo na plné gule. Sestra prikývla. Vedela to. Vedela, že nie som s Robom šťastná. Aj to, aká som nedocenená v práci. O tom, že mi stále chýbajú peniaze. A láska.

„Poď, pôjdeme domov,“ zavelila a žmurkla na tú starú doktorku. Myslela si, že ma k psychiatrovi dostane. Ale nič také sa jej nepodarilo. Načo. Aj tak by som klamala. Vtedy ešte hej. Urputne a sebaisto by som hájila svoje ja a očier ňovala len svoje okolie. A tak by so mnou nevyriešil nič ani doktor House. Teda, keby bol psychiater.

Ale v telke, kde robím produkčnú a kde je čudákov, psycho patov a zakomplexovaných ľudí najviac na štvorcový meter v tejto krajine, mi kolegyňa, ktorá si svoje sebavedomie tiež len vymýšľala, podala papierik s telefónnym číslom. „Je najlepšia v meste,“ sprisahanecky hlesla. Pani Irena odblokovávala negatívne energie, smútky a depresie, kreslila numerologické tabuľky a poznala sa s niekým v záhrobí. Fakt, nežartujem. Dlhé minúty počúvala opis mojich ťažkostí, pýtala sa na podrobnosti a po tom usúdila, že bolesť súvisí s mojím otcom.

„Ha!“ vykríkla som afektovane. „Aké prekvapenie!“ Pani Irena sa zatvárila rozpačito.

„Nerozumiem vám.“

Afekt ma neopúšťal.

„Všetko zlé v mojom živote súvisí s otcom. Všetko! Tak prečo sa čudujeme?“

Pani Irena mlčala a potom vecne vyhlásila, že moja bolesť je znakom toho, že otcova duša úplne neodišla z tohto sveta a má ešte nejaké posolstvo.

No jasné.

„Takže keby som za vami neprišla, bodal by ma tým neviditeľným nožíkom pod rebrá do mojej smrti?“ spýtala som sa pobavene.

„Áno,“ odpovedala bez náznaku úsmevu.

„Aha,“ skysol ten pobavený úsmev na tvári aj mne, a keď pani Irena mlčala, bola som zvedavá, čo so mnou zamýšľa. „Tak čo urobíme?“

„Spojíme sa s ním.“

Za 150 eur – neviem, ako túto položku vysvetlím Robovi, sa pani Irena spojila s mojím otcom. S mojím mŕtvym ot com. Zapálila sviečky, takým čudným akoby kadidlom pohybovala hore-dole, a keď mi začala byť zima, povedala: „Je tu.“

Pokrčila som plecami, netušiac, čo mám robiť. Pani Irena sa na mňa v nejakej hladine podobnej alfa pozerala a zhlboka dýchala:

„Chcete sa ho niečo opýtať?

Pokrútila som hlavou.

„Nechcem.“

„Dobre, dobre. Spýtame sa ho, čo má na srdci on.“ Nečujne hýbala mäsitými perami, potom prestala a počúvala.

Minútu.

Dve.

Desať.

Dvadsať.

Už som si aj zívla. Už som na jej stene našla každý kúsok odretej omietky. A na obruse som zrátala všetky škvrny a škvrnky od bohviečoho. Bolo to také smiešne ticho, poznáte to, nechcete strápniť niekoho, za kým ste prišli už v zúfalom stave, keď vám nevedia pomôcť odborníci. Ale je vám jasné, že pred vami sa odohráva divadlo, ktorému sa bez dýchania prizerajú naozaj len prízemné duše v primitívnej viere, že takéto haluze medzi nebom a zemou fungujú. Stopäťdesiat eur preč a ja som tam, kde som bola predtým.

Dvadsaťdva minút.

Večnosť.

Pani Irena znovu začala hýbať perami a potom sa v se kunde dostala z hladiny podobnej alfa do normálneho stavu. „Váš otec má toho na srdci veľa, ale keďže prenos myš lienok cez hranicu života a smrti je veľmi náročný, mám pre vás len jeden odkaz.“

„A to?“ usmiala som sa.

Pani Irena sa zatvárila dôležito, prehltla, akoby sa jej hovorilo ťažko, a dramaticky zašepkala:

„Že vám odpúšťa.“

Trochu ma to zmiatlo. Pani Irena ma tam nechala sedieť ešte dosť dlho, nevyhadzovala ma.

Čo je čudné, bolesť sa odvtedy nevrátila.

Tretia kapitola

Ďalšia vec, ktorú by ste omne mali vedieť, je, že som sa narodila preto, aby sa zo mňa stala herečka. Divadelná, televízna, filmová, proste, všestranná herečka. Hlavne slávna, ospevovaná, zatracovaná, kontroverzná. Mám nato všetky vlohy, aj figúru, aj grimasy. Viem sa rozplakať dotridsiatich sekúnd tak dôveryhodne, že to funguje navšetkých okrem Roba, ktorý ten trik už prekukol, takže časom začal ignorovať aj úprimné slzy. Čo je naškodu, lebo tých je teraz u mňa oveľa viac... Keď rozprávam, tak gestikulujem, mením hlasy aviem doviesť príbehy dologického vtipného konca tak, že sa všetci bavia. Milujem, keď okolo mňa stojí hlúčik ľudí asmeje sa namojich šaškovinách. Vrobote aj nažúroch. Dokonca viem, že som vtipnejšia azábavnejšia ako tí, čo majú doma napolici ceny, ktoré dostali vkategóriách zabávač, zabávačka roka, aveľmi si dávam záležať, aby nato postupne prišli aj ostatní. Mám rada, keď som stredobodom pozornosti. Ako každá herečka. Aako každý človek, ktorý vyrastal smodernou matkou príliš zahľadenou doseba astretával sa sotcom, ktorého poslaním bolo vygumovať zdieťaťa sebavedomie... Všetci muži, čo ma niekedy milovali, ma spontánne sláskou aj oslovovali herečka. Ty moja herečka. Robo tiež. Nazačiatku. Postupne mu to začalo prekážať, možno preto, lebo vmojich historkách začal byť ústrednou postavou anie vždy sa smiali ľudia len namne. Smiali sa aj naňom. Ale to sa nedá žiť sním aneparo dovať jeho posadnutosť zvieratami. On sám podľa mňa robí paródiu zo svojho povolania. Veterinár, ktorý sa zaujíma opsychiku zvierat. Aoich inteligenciu. Aoto, prečo sú stehenné kosti netopiera také tenké, že nevie chodiť. No uznajte.

„Nemôžem sa nato pozerať,“ hovorila som vždy pri telke.

„Tak to vypni, zlatko,“ odpovedal pokojne Robo. „Nevypnem, lebo neverím vlastným očiam,“ namietala som ja aRobo mi už nato nepovedal nič.

Čítal si opotkanoch, ktoré sa používajú navyhľadávanie výbušnín, pretože sú menšie ako psy, takže sa vtesnajú domalých priestorov. Ahlavne, keď sa stane niečo potkanovi, nikoho to neserie. Ale mňa niektoré veci srali strašne.

„Nič ošoubiznise nevieš,“ odsekla som.

„Pripravená?“