JANETTE OKEOVÁ

ZA BÚRKOVÝMI MRAKMI

Ukážka z elektronickej knihy

Americký originál Beyond the Gathering Storm: © 2000 by Janette Oke

Vydavateľ:

Published by Bethany House Publishers,

a division of Baker Publishing Group,

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

Slovenské vydanie:

© 2023 KUMRAN, s. r. o.

Mýtna 62, 064 01 Stará Ľubovňa

www.kumran.sk

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad: Zdenka Buntová

Jazyková korektúra: Zuzana Guričanová

Zodpovedný redaktor: Eva Štrbová

Originál obálky: Jenny Parker

Foto na obálke: Winston Fraser/Alamy

Obálka a grafická úprava: Štefan Talarovič, Ľudmila Králiková

Tlač: Tlačiareň Heidy, s. r. o.

Prvé vydanie: ISBN 978-80-89993-78-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

Venujem množstvu čitateľov,

ktorí sa domáhali ďalšieho príbehu

o Delaneyovcoch

JANETTE OKEOVÁ sa narodila v meste Champion v Alberte ako dcéra kanadského farmára a vyrastala vo veľkej rodine plnej smiechu a lásky. Je absolventkou školy Mountain View Bible College v Alberte, kde sa zoznámila so svojím manželom Edwardom. V máji 1957 sa zosobášili. Spoločne viedli niekoľko cirkevných zborov v Indiane a Kanade, neskôr prežili niekoľko rokov v Calgary, kde Edward pôsobil na viacerých pozíciách na fakultách vysokých škôl a Janette sa venovala písaniu. Na konte má viac ako štyri desiatky románov pre dospelých a deti, ktoré vyšli v miliónových nákladoch.

Okeovci majú troch synov a dcéru a tešia sa z tucta vnúčat. Edward a Janette žijú neďaleko Didsbury v Alberte a aktívne sa zapájajú do činnosti miestneho cirkevného spoločenstva.

Kapitola prvá

Studený dážď a vietor nepriniesli ráno, aké by si vybrala pre dnešný deň. Snažila sa schovať pod požičaným dáždnikom, ale oblečenie jej neochránil. Náladu jej nekazilo len počasie. Trápilo ju, že novú, starostlivo vybranú garderóbu, ktorú si s otcovou pomocou pripravovala tri dni, si zničí hneď prvý raz, čo ju má na sebe. Škoda bolo márniť čas chodením po obchodoch. Otec nefrflal, no určite si v duchu vravel, že jej nakupovanie trvá zbytočne dlho.

Nervozitu cítila, už keď vychádzala zo svojej izbičky v penzióne, a počasie jej na nálade nepridalo. „Smola, že ocko nemohol zostať dlhšie…“ vzdychla. „A že so mnou nemohla ísť mama.“

Spomenula si na mamine slová na rozlúčku – tón znel povzbudivo, hoci po maminej drahej tvári stekali slzy. „Boh je s tebou, srdiečko. Nikdy na to nezabudni. A my sa budeme modliť. Každý deň,“ pošepla dcére.

Trocha sa upokojila, pevnejšie zovrela rúčku dáždnika a pripravila sa prejsť cez ulicu.

Už-už dvíhala nohu, že vykročí, keď začula blížiace sa auto. Automaticky otočila hlavu a zastala. Stále ju neprestával udivovať hluk a rýchlosť, s akými sa tie moderné dopravné prostriedky pohybovali. Auto bolo tmavomodré a na kapote malo ozdobnú sošku.

Muž za volantom vystrkoval hlavu z otvoreného okienka, asi potreboval lepší výhľad, než mu poskytovalo dažďom postriekané čelné sklo. Oči mu zakrývali tmavé okuliare, okolo krku sa mu ovíjal dlhý šál, ktorý vial vo vetre.

Pobavene nadvihla kútiky úst. Pri pohľade na auto uháňajúce po zmáčanej rozblatenej ulici a na šoféra na okamih zabudla na dážď aj na svoju nervozitu.

Nadvihla dáždnik, aby jej nebránil vo výhľade, a postavila sa na okraj chodníka.

Chybu si uvedomila prineskoro. Keď automobil preletel okolo, spod kolies vyšplechla poriadna dávka špinavej dažďovej vody. Uskočila, no škoda už bola napáchaná. Pozrela na sukňu, z ktorej kvapkalo, a potom za odchádzajúcim autom. Vodič opäť vystrčil hlavu a obzrel sa. Možno sa chystá cúvnuť, aby sa ospravedlnil, napadlo jej, no muž iba nadvihol plecia a mal tú drzosť zasmiať sa a zakývať jej. Nemohla tomu uveriť. Toľká hrubosť! Toto by sa u nich doma nikdy nestalo. Jej nové šaty sú zničené a ten chlap sa ešte zasmeje, akoby sa dokopy nič nestalo?

„Ach, bože!“ zvolala pri pohľade na premočenú sukňu. Práve išla na pracovný pohovor do budovy na druhej strane ulice. Zariadil to jej otec a dúfal, že ju bude môcť sprevádzať, ibaže povinnosti ho odvolali z mesta. A teraz stála na ulici v ušpinenom oblečení a premočených topánkach. Na to, aby sa išla do penziónu prezliecť, už neostával čas. „Čo teraz? Takto predsa nemôžem…“ lamentovala s neskrývaným zdesením, no potom potriasla hlavou a rozosmiala sa. „Nič sa nedá robiť, asi budem musieť. Nejako to prežijem.“

Poobzerala sa na obidve strany, či sa neblížia ďalšie autá, a rýchlo prebehla na druhú stranu. Dáždnik niesla opretý o plece. V takom stave, v akom bola, jej už ďalšia dávka dažďa nemohla ublížiť.

Otvorila ťažké vstupné dvere a nervózne sa rozhliadla po rozľahlej vstupnej hale. Nikde nikto, nemala sa koho spýtať, do ktorých dverí treba ísť. Zatvorila dáždnik, odložila ho do stojana a pokúsila sa otriasť vodu zo sukne, avšak márne. Život prináša aj veľmi nepríjemné prekvapenia a človek sa musí naučiť, ako sa s tým vyrovnať, odriekala pošepky mamine stokrát opakované slová a zastrčila si pod klobúk uvoľnený prameň vlasov. „Len ako sa mám vyrovnať s týmto, naozaj neviem.“

Upravila si kabát, ako najlepšie vedela. Najhoršiu spŕšku kalnej vody a blata odniesol ten, ale i na novučičkej sivej sukni sa vpredu zjavil tmavý pruh.

Vyzliekla si kabát. Preloží si ho cez ruku, aby to najhoršie nebolo vidieť. Utrela si tvár vyžehlenou vreckovkou a znova si uhladila vlhké vlasy. Vystrela plecia a zhlboka sa nadýchla. Mamine modlitby hádam pomôžu. Ešte hodila rýchly pohľad okolo seba a vykročila, až si po pár krokoch spomenula na dáždnik. Požičala si ho. Čo ak si niekto pomyslí, že dáždniky v stojane sú určené na verejné použitie? O mestských obyčajoch nemala ani potuchy. Vrátila sa a vybrala ho zo stojana, hoci niesť dáždnik, z ktorého kvapkalo, a zároveň vlhký kabát nebola hračka.

Otec povedal: „Po schodoch hore a doprava,“ pripomenula si. „Ten muž sa volá Kingsley. Arthur Kingsley, ale stačí si pamätať priezvisko – pán Kingsley.“ Nasilu sa usmiala a narovnala plecia. Bolo to dobrodružstvo – presne ako povedal jej otec. Vrhla smutný pohľad na svoju sukňu, odhodlane vyšla po schodoch a zabočila doprava.

Otec vravel, že je tu recepčná. Mám sa hlásiť u nej, predstaviť sa a vysvetliť, v akej veci prichádzam.

Pokúsila sa kabátom zakryť prednú časť sukne. Čo si o nej tá dáma pomyslí?

„Dúfajme, že má zmysel pre humor,“ zamrmlala.

Na konci chodby našla miestnosť a pred dverami s nápisom Arthur Kingsley a partneri. Prosím, vstúpte na okamih zaváhala.

V miestnosti bolo dosť veľa ľudí. Popri stene bez okien stáli zoradené stolíky, pol tucta žien sa skláňalo nad písacími strojmi a rytmicky búšilo do klávesov. Na stoličkách pri dverách sedeli ďalší ľudia, roztržito sa mrvili a snažili sa upútať pozornosť recepčnej za prijímacím pultom. Štôsy papierov, ktorými doslova zavalili pult, takmer zakrývali nápis slečna Stoutová, recepčná. Dievča s uľahčením vzdychlo a s úsmevom pristúpilo k pultu. Slečna Stoutová bola žena v strednom veku a tenká ako steblo tŕstia.

„Áno?“ povedala recepčná, no nezdvihla pohľad od papierov.

Všetky hlavy sa otočili a zahľadeli sa na postavu stojacu pred pultom. Mladá žena pocítila nával paniky, vzápätí si odkašľala, nasilu sa usmiala a s predstieranou sebadôverou riekla: „Som Christine Delaneyová. Mám tu…“ Zháčila sa, zrazu si nevedela spomenúť na to správne slovo, ale rýchlo sa pozbierala a potlačila rozpaky. „… stretnutie s pánom…“ Ďalší okamih paniky, keď sa snažila vybaviť si jeho meno, no potom sa s úľavou nadýchla a vyhŕkla: „S pánom Kingsleym. Arthurom Kingsleym.“

Žena zvraštila čelo.

„Ale mám menší problém,“ rýchlo dodala Christine, prekvapená vlastnou odvahou. „Keď som prechádzala cez ulicu…“ Ukázala smerom k oknu. „… preletelo okolo auto a ošplechlo mi sukňu. Možno by bol pán Kingsley radšej, keby som si dohodla schôdzku na neskôr, keď budem vyzerať upravenejšie…“ vyrapotala a stíchla, lebo žena zamračene vyprskla.

„Tí blázniví šoféri, vôbec by ich nemali vpúšťať do ulíc. Vôbec im nezáleží, ako jazdia.“

„Och, ja…“

„Už dve rána po sebe som im musela uskakovať z cesty,“ pokračovala žena čoraz rozhorčenejšie. „A keby išlo iba o kaluže. Človek si nie je istý životom. Autá a ľudia nemajú na jednej ulici čo robiť, tak je to.“

Pri reči prekladala štôsy papierov a tak nimi trieskala, až sa triasol stôl. Od stolíka vľavo sa ozval chichot. Aj slečna Stoutová ho musela počuť, lebo sa otočila a zlostne na dotyčnú zagánila. Rytmický klepot písacích strojov zaznel s novou energiou.

„Poďte,“ ozvala sa žena, vstala od stolíka a kývla Christine.

„Ale… nemala by som…?“ vyhŕkla a znova si pozrela na sukňu.

„Pán Kingsley je veľmi zaneprázdnený muž, na určovanie ďalšieho termínu nebude mať čas. Záležitosť chce vyriešiť dnes. Snažte sa urobiť všetko, čo je vo vašich silách.“

Snažte sa urobiť všetko, čo je vo vašich silách. Nepočúvala tie slová celý život? Christine pokrčila plecami a vykročila za ženou.

„Kabát a dáždnik nechajte tu, nech nám nezamáčate koberec,“ úsečne dodala žena a ukázala na vešiak na druhom konci miestnosti.

Christine pokorne zavesila svoj nový kabát vedľa štyroch ďalších, len dúfala, že spolu s požičaným dáždnikom bude v bezpečí. Nato poslušne nasledovala netrpezlivú ženu k masívnym dubovým dverám, rada, že zvedavým očiam zmizne z dohľadu.

Kancelária bola priestranná, zaplnená policami, stolmi, kartotečnými skriňami a účtovnými knihami. Za veľkým stolom v strede sedel mohutný muž s takými hustými prešedivenými vlasmi, že vyzeral ako podivný tvor s huňatou hrivou. Veľkými rukami prechádzal po riadkoch na papieroch rozložených pred sebou a Christine počula, ako si mrmle popod nos. Zachytila neznáme slová aj výrazy, ktoré by jej matka vo svojom dome nikdy nedovolila vysloviť. Podľa jeho tónu a zamračeného čela usúdila, že pán Kingsley je s niečím veľmi nespokojný.

„Pane,“ úctivo ho oslovila recepčná a muž čosi nezrozumiteľne zašomral. „Posledná uchádzačka je tu, pane.“

Nezdvihol zrak. „Dúfam, že je lepšia ako tie predchádzajúce. Nevedia písať na stroji, neovládajú pravopis. Nechápem, čo ich v tých školách učia. Nemôžem takto zabíjať čas.“

„Pane. Stojí pred vami.“

Zdvihol hlavu. Spod huňatého obočia sa na Christine upreli hlboké hnedé oči a mužovi čelo preťala ešte hlbšia vráska. Natiahol ruku a odhrnul si rozježené vlasy.

Neprehovoril. Aj slečna Stoutová stála mlčky. Christine nervózne preglgla, ale nepohla sa. Kto by mal prerušiť ticho? Ona?

„Som Christine Delaneyová,“ predstavila sa napodiv pokojným hlasom. „Prišla som na pracovný pohovor. Musím sa ospravedlniť, cestou sem ma stretla menšia nehoda. Auto…“

„Šialení šoféri,“ vybuchol muž a pohľadom skĺzol na jej sukňu. Podľa tónu bol zjavne rovnakého názoru ako recepčná. „Na ľudí na chodníkoch vôbec neberú ohľad. Človek by si myslel, že ulice sa postavili len nato, aby sa po nich mohli preháňať na tých mašinách ako šialení. Sú to grobiani. Všetci do jedného. Ani neviem, či je horšie blato alebo prach.“ Preniesol pohľad na jej tvár. „Asi sa potrebujetete vrátiť domov a prezliecť sa, však?“ opýtal sa s podráždením v hlase.

„Nie, pane,“ odvetila rýchlo a s náznakom pobavenia v hlase. „Jedine, že by vám prekážalo, ako vyzerám, pane.“

Jej odpoveď ho prekvapila. Predklonil sa a pozorne sa na ňu zahľadel. „I topánky máte premočené,“ zahundral. „Takto si uženiete smrť alebo poriadne prechladnutie.“

Pokrčila plecami. „Keby mali zabiť mokré topánky, bola by som dávno mŕtva.“

To ho prekvapilo ešte viac. Zaodŕhal a Christine si všimla, že vráska na jeho čele už nie je taká hlboká. „Dobre, tak sa do toho pusťme,“ povedal prívetivejšie.

Dvere sa potichu zatvorili, slečna Stoutová sa vzdialila.

Vzal do ruky obal, ktorý mu nechala položený na rohu stola.

„Máte nejaké pracovné skúsenosti?“ opýtal sa a zbežne preletel dokument očami.

„Nie, pane. Prinajmenšom nie ako pisárka,“ odvetila.

Nadvihol huňaté obočie. „A čo ste robili?“

„Všetko, čím ma poveril otec alebo matka,“ priznala popravde.

Zdalo sa, že odpoveď ho pobavila. „Tým chcete naznačiť, že viete plniť príkazy?“

„Áno, pane. Myslím, že viem.“

„A práce sa nebojíte?“

Nezaváhala. „Každý z nás mal svoj diel povinností. Museli sme pomáhať. Práca je súčasťou života. Od nej závisí, či prežijeme.“

Prikývol. „Toto človek v dnešných časoch často nepočuje,“ zamrmlal a sústreďoval sa na dokument, ktorý držal v rukách. „Och, áno, už viem,“ podotkol po chvíli a zdvihol hlavu. „Váš otec je horský policajt, celý život ste strávili na severe.“ Znova na ňu uprel pohľad. „Tu je to trochu iné, však?“

Christine si nevdojak pozrela na sukňu a pán Kingsley sa rozosmial.

„No, jednu vec sa naučíte rýchlo – dávať si pozor na bláznivých šoférov. Človek je tu v ohrození života, len čo vyjde na ulicu. Tie autá nikdy nemali povoliť. Teraz je ich plné mesto a z ulíc ich už nedostaneme. Človek musí jedno vlastniť, aby ho začali brať na vedomie.“

Christine sa usmiala, no bola by radšej, keby konečne prešli k pohovoru. Mokré topánky ju chladili, nohy mala studené a nervozita z hľadania prvého zamestnania ju ešte neprešla. Čo ak tú prácu nedostane? Čo potom? Otec pôvodne plánoval, že s ňou zostane v meste, kým sa trocha neudomácni. A teraz ostala sama. Sama a roztrasená od nervozity. V úplne cudzom prostredí.

Pán Kingsley zaklapol spis. Christine sa zovrelo srdce. Nedá jej šancu, veď si ani poriadne neprečítal, čo sa tam píše.

„Odovzdajte ho slečne Stoutovej, keď budete odchádzať,“ nariadil stručne. „Nastúpite v pondelok ráno. O ôsmej – a, prosím, načas. Slečna Stoutová vám presne vysvetlí čo a ako.“

Takže prácu dostala. Dostala ju, hoci nijaký pohovor vlastne neprebehol. Prinajmenšom nie taký, na aký ich pripravovali v škole pre sekretárky. Neveriacky vzala fascikel, vytisla zo seba: „Ďakujem, pane,“ a v šoku zamierila k dverám.

„Ešte niečo, slečna Delaneyová,“ zavolal za ňou, keď už položila ruku na kľučku.

Otočila sa. Takže naozaj to zle pochopila. Teraz vyjde pravda najavo.

„Vráťte sa čo najrýchlejšie domov a prezlečte sa – pre istotu,“ povedal takmer láskavo. „Nechceme, aby ste prechladli tesne predtým, než nastúpite do svojho prvého zamestnania.“

S úsmevom prikývla.

Práve si obliekala kabát a brala z kúta dáždnik, keď sa pri dverách strhol rozruch. Nevidela, kto vstúpil, ale všimla si, že v miestnosti sa dvihol šum a kyslý výraz slečny Stoutovej vystriedal ešte zachmúrenejší, keďže nesúhlasne našpúlila ústa. Ale odozva sekretárok sediacich za písacími strojmi bola odlišná – vzrušene sa otáčali, upravovali si vlasy, hanblivo pokukovali k dverám, klipkali mihalnicami. Otočila sa, naozaj bola zvedavá, kto vyvolal také vzrušenie. A tam stál on, v ruke v rukavici držal okuliare, z ktorých kvapkala voda, okolo krku a cez jedno plece nedbalo prehodený dlhý šál. Arogantne nachýlil hlavu a pohľadom pomaly prešiel po rade pisárok. Nebolo pochýb, bol to on – šofér, ktorý ju na ulici ošpliechal a odbil to pokrčením pliec a posmešným úsmevom.

Cítila, že jej stuhol chrbát. Zovrela ústa.

Otočil sa a oči sa im stretli. Videla na ňom, že ju okamžite spoznal. Pohľad mu padol na jej oprskaný kabát.

„Tuším ste stáli príliš blízko obrubníka,“ zavtipkoval a okolo očí sa mu rozbehli pobavené vejáriky.

„Zdá sa,“ odsekla odmerane, hlas jej znel chladne. „Slečna Stoutová a pán Kingsley ma uistili, že sa rýchlo naučím ...

Koniec ukážky