Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Holuby a Šulek

Jozef Podhradský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Slavomír Kancian, Ľuboš Tines, Katarína Tínesová, Dušan Kroliak, Mária Kunecová, Dušan Kroliak, Ivana Černecká, Lucia Muráriková, Daniel Winter

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0229-6

Pôvodná publikácia

Jozef Podhradský. Holuby a Šulek a iné hry. Národné divadelné centrum. Bratislava 1998. 302 s. Mr. Michal Babiak zostavil, textovo spracoval a napísal štúdiu. Doc. PhDr. Oliver Bakoš, CSc. recenzoval. Dana Lehutová redigovala. PhDr. Ján Sládeček, zodpovedný redaktor edície.

Bibliografické poznámky

Holuby a Šulek. Smutnohra v 5 jednáňu

Vydaná na napomoženie druhej slovenskej školy evanj. v Pešti

(V starej slovenčine v Tatrách žijúcej)

V Pešti 1850

Tlačou J. M. Trattner-Károlyiho

Textová poznámka

Tri hry zborníka vznikli v rôznych obdobiach a odzrkadľujú nielen rozličný stupeň vývinu mladej a literárne nevyskúšanej spisovnej reči, ale i jej iné autorské osvojenie. Navyše, hry vyšli postupne v rozdielnom jazykovom prostredí (Budapešť, Nový Sad, T. Sv. Martin), čo značne ovplyvnilo úroveň používania slovenského jazyka.

Podhradský sa už dramatickou prvotinou prihlasuje k slovenčine, respektíve k starej slovenčine. Pravda, jeho reč nesie všetky črty neustálenosti, s množstvom hláskoslovných, tvaroslovných i lexikálnych dvojtvarov. Používa napríklad predpony naj i nej, pre i pro, kolíšu podoby musí, mosí aj misí. Častejšie sa prejavuje fonetický spôsob písania (hneť, veť) a rovnako redukcia spoluhláskových skupín (povedz-povec, všetci-všeci). Nie je však jednotný a používa podobu vlastný aj vlasný, šťastlivý aj šťaslivý, a to nielen v rozmedzí všetkých troch hier, ale aj v jednom texte. Zjavne pod vplyvom latinskej, ale i srbskej ortografie, nevyznačuje dĺžky a mäkčene podľa našich dnešných zvyklostí. Na druhej strane to vyrovnáva až nadmerným označovaním dlhých a mäkkých slabík, aby zachytil zvukovú podobu preťahovaných a mäkkých slabík v tvrdom západoslovenskom nárečí.

Pri celkovej autorovej jazykovej nevyhranenosti (s pochopiteľnými ohlasmi spisovnej i nespisovnej češtiny, ktorú sústavnejšie využíva na jazykovú charakteristiku) nesmie čitateľa udiviť, že v jednotlivých prípadoch (hrách) sú výkyvy v jazykovej norme výraznejšie, kým inde ich badať menej.

Textová úprava, keďže chce zachovať jazyk i čas, v ktorom hry vznikali aj sa odohrávali, ponecháva toto „kolísanie“ v hláskosloví, tvarosloví, ba aj v slovníku (nespisovná čeština, nárečie, autorské zvláštnosti), takže nevyváženosť výrazových prostriedkov jednotlivých textov sa stáva zjavnou. Ak sa teda nemala zotrieť táto rozdielna úroveň, nemohol ju zrušiť nejaký zjednocujúci prístup.

Naopak, jednotne a podľa spisovnej normy sa upravuje písanie i a y, predpôn a predložiek s, so a z, zo, veľkých písmen a cudzích slov. Súčasným zásadám sa prispôsobuje interpunkcia a vyznačovanie dlhých a mäkkých slabík. Avšak pri rýmoch a pre zachovanie rytmického pôdorysu vety sa od nich upúšťa. Označenia, ako sa už spomenulo, nemá ani autor jednotné. Ponechávajú sa topografické názvy a minimálne sa zasahuje do tvaroslovia, keďže príslušné výrazy sú neraz v rýmovej polohe. Okrem toho autor používa nárečovú gramatiku systémovo, pod vplyvom prostredia aj v autorskej reči.

V rámci zachovania autentickosti textov nezjednocuje sa ani označovanie dejstiev a výstupov, len spôsobu písania autorských poznámok sa dáva dnešný úzus.

Textová úprava teda je a musí byť istým kompromisom. Maximálne dbá na autora a časový i krajový kolorit, ale zároveň odstraňuje čitateľsky najrušivejšie miesta.

— — —

Vydanie tejto publikácie, ktoré vychádza ako 4. zv. edície Divadelná knižnica — divadelné hry v Národnom divadelnom centre Bratislava 1998, financoval Štátny fond kultúry Pro Slovakia.

Úvod

„O Ďurú už tráva, čo ju s kladivom do zemi tlcť budeš — predca von vylezie.“ Cigáni

Jednotu nedvoj; veď si statej skutočnosti v reči, v skutku OBRAZ. J. P.

Ja chodím po hroboch, Slávov vyhrabávam,

plačem pri mohylách, živých požehnávam.

Keď tupím: neblížim; zaslúženým lajem —

ja na harfe citov ľudských žiale hrajem.

Keď niekedy smutnie trhám z harfy struny,

a na breh vychodím z mora mútnej vlny:

Vtedy odpočívam — sily k žiaľom zbieram,

so zlatým okovom z mora slzy merám.

      Radostnie smutnohry! Ste, bár ste neboli.

Nazberau som si vás na slovenskom poli.

A skadiaľ som vás vzau, tam vás posielam zas,

o padlých víťazoch roznášajte ohlas. —

* * *

„Najpeknejšie spieva páv, keď ticho čuší,

a sova, keď v horách pri pounoci mlčí.

V hájoch, kde slávici po nocách spievajú,

načo ich s húkaním sovy budiť majú.

Nehodíš na piaď! A chceš hviezdy ráňať!?

Biedny bez srdca zvon!! Komu chceš vyzváňať?

Mizerný! ty čo aj pekne snáď zahraješ.

ty aj s harmóniou len tupíš a laješ.“ —

— Tak čujem hovoriť vrstovníkov mojich.

…………………………………………………

Tupiteľom týmto zlým slovom nelajte,

na dramatický ich súboj vyvolajte.

Aby ovenčili hroby padlých rekov,

večný utvorili obraz našich vekov.

Jak kráľovi v lodi veslo z ruky vzali,

Slovákov jazyky živým von rezali.

Jak kráľa von z jeho vyhodili lode

a jak ho už chceli utopiť vo vode.

Jak za nim hneď skočiu slavný Chorvátov bán,

víťazný Jelačič, so Slovákmi Hurban.

Hoden je vek tento, by sme ho zvečnili,

a každú hodinku jeho oslávili!

Hoden je, aby naň z ďälakých století,

so slzou hľadeli šťastnie Slávy deti!

Sláva vám Chorváti! Sláva vám Čechové!

Ďakujú vám v Tatrách pokrevní bratové.

Že ste ich z hrtana tigrov vytrhnuli,

trón ste ochránili. — My sme nezhynúli!

Verne ste vy svojho cisára bránili.

Sláva vám! Bratové! Dobre ste robili!

Námestníci Boží na trónoch panujú

a s národmi svojmi k Večniemu putujú.

      A ty pýcho naša! Popelváru slavný!

čos už nemohou čuť Slávie plač dávny.

Ty uprostried tigrov smelý náš Hurbane, —

jaký sa ti veniec odmeny dostane —?

„Vandalickie špiny na plagátoch uhlov,

hnusnie blvaniny biednych Deutscher Michlou.“

Tak to býva s mužmi, čo národu žijú,

svet im býva vďačným, až keď — v zemi hnijú.

      Jestli vás snáď švárno dievčatko prečíta,

a ktože vás spísau, od vás sa opýta.

Povedzte, že jedon šuhaj ešte mladý,

čo sa na dievčatko švárno rád zahľadí.

Čo už aj nezdoby natropiu vo svete. —

On, jako krokodíl, keď morduje, plače:

Plakau a mordovau — mordujúc, milovau —

nad Osičím — v tej doline…

Beda so šuhajom! Keď v svojej mladosti,

nevyhodí na svet šuminy podlosti.

Jestli zostanú v ňom. — Nač mu sila svatá! —

S olovom zmiešaný je kus hrudy zlata. —

      Vy Slovenky milie! Vy Tatier veleby!

Vy krásne hvezdičky na slovenskom nebi!

Jestli ktorej asnáď, čo ju láska putná,

zvlaží milú bolesť lásky má hra smutná:

Jakúže odmenu dáš mi potom za to?…

Srdco má už druhý — a ja nechcem zlato.

      Keď pôjdeš do hája, budeš si pliesť veniec,

kým ti tvoj za tebou nepríde mládenec. —

Zaspievaj si v Tatrách: (a mne odmenu dáš)

„Slovenčina moja! Krásne ty zvuky máš!“

      Smutná má smutnohro! Šťaslivú ti cestu!

Putuj po Slovensku, od dedinky k mestu.

Zanes pozdravenia Jankovi Kráľovi,

a v Bierovcách mojmu smutniemu Jankovi.

Pozdrav tiež dobrieho Hostinskieho Petra,

Agnešku Vozáry, keď by ťa kde stretla.

Pekný chýr ďälako, ďälako zabíha,

každý Slovák si ju s radosťou spomína.

Pozdrav aj Hrebendku Bôričku nasto ráz,

kým jej šlechetnosti neutvorím obraz.

Kým ju neoslávim na divadle vencom.

A v nej chúlostivým dám príklad mládencom.

Jak v Nitri bratovi odkula okovy:

„Choj teraz, bratríčku! Pomôž Slovákovi!“ —

Zuzannu Mel-ber, vzor všetkých sveta krás,

v jejích očách svatých vídau som neba hlas.

      Poblúď tiež, hra moja, v tomto našom meste,

po tej utešenej Kerepešskej ceste.

Tam… troštíčka — ďalej! Najdeš jednu chyžku.

Pozdrav mi tam, pozdrav, aj moju …šku.

Vieš? tam — kde sme v zime, čo aj sňah bou všade,

predsa chodievali po ružách v záhrade.

Ľudia v noci vo tme chodníčky zblúdili.

nám slniečka z očou jej vo tmách svietili.

Druhým cesta bola kalužmi a blatom,

nám povykladaná diamantmi, zlatom.

Svatý ten pokojík! V ktorom ona spáva. —

(Mne teraz košičok pozďälaký dáva.)

Jako sa menuje — viem; nepoviem ale;

ona mi zblaží svet, lebo zvätší žiale.

Tajím ja to, tajím; aj k nej nechodím viac —

jaj, ale každučká chvílka je mi mesiac. —

      Taký býva mladých v mladosti ľudí žial,

keď dostať nemôžu von iskru z tajných skál,

— načo sa, dievčatká, honosíte krásou!?

Aj krásu čaká hrob! — Tiež je korisť časov

Svetom! — prijdu doby, čo ich v nič uvrhnú,

jasnie aj blesky sa od slnka odtrhnú.

A čas — neľútostný aj vašej krásy vrah,

velebnú oblohu rozsype v drobný prach!

Čo teda ružičku zo srdca bránite??

Keď nám s ňou života hodiny blažíte. —

      K vám tiež jednu prosbu, pražanskie dievčatká,

natrhajte kvieťa — kde jaká záhradka.

A uvejte veniec, jaký patrí rekom,

tomu — čo sme ho tu vynajšli s Bobčekom.

V žalári a v putoch, Slováka mladieho,

a položte mu ho na skorý hrob jeho.

Na hrob, čo tam v Prahe kosti jeho chráni,

v ktorom odpočíva, chudáčok — Beláni.

      Na cestu ti ešte dávám slová tieto:

Hlásaj po Slovensku milostivô leto.

A na hroby vrahom, hádž tam zvädlú trávu;

víťaznieho Kráľa korunuj mi slávou!