Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Macko

Anton Emanuel Timko

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2013 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Erik Bartoš, Lucia Muráriková, Peter Páleník, Karol Šefranko, Lenka Andrášová, Martin Droppa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-78-7

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Anton Emanuel Timko. Macko. Dobrodružné zkúsenosti tatranského medveďa. G. & E. Bežo. Trnava 1923. 40 s.

Bibliografické poznámky

Macko. Dobrodružné zkúsenosti tatranského medveďa

Od Antona E. Timku, priateľa prírody.

Knižnica zábavného a užitočného čítania, zoš. 15.

Trnava. Tlačou a nákladom kníhtlačiarne G. & E. Bežo.

I. Moja mladosť

Len majstrovské pero mohlo by živými barvami nastieniť a vykresliť velebnú pôvabnosť a romantický dojem, ktorý účinkuje na ducha priateľa zlatej prírody, keď vstúpi do mohutného, stienneho a večne zeleného pralesa tatranského, ktorý rozprestiera sa u päty nebatyčných pohronských hôl, a ktorý len divej zverine, ako medveďom, jazvecom, liškám a kunám bezpečnú skrýšu a stále, obľúbené bydlisko poskytuje.

Ten večne trvajúci pokľud, neprerušená tichosť, nikdy nestriedajúca sa jednotvarnosť a vôbec všetky vlastnosti tatranských hôr a lesov perom opísať sa nedajú; to by bola márna práca a márne namáhanie; len básnik velebnosťou tou nadšený a v ideáloch svojich pohrúžený mohol by ich nastieniť.

Jedna takáto prahora, ktorej noha bystrých lovcov a myslivcov slovenských zriedka alebo snáď nikdy sa nedotkla a na nejž medzi dvoma skaliskami obrovská, tisícerým víchriciam a búrkam vzdorovavšia jedľa stála: bola moja kolíska, moje rodné miesto; tu spatril som ponajprv denné svetlo… lež dosť; nechcem, vylíčujúc môj dobrodružný život, užívať vysoký a hľadaný sloh. Nie, ja vylíčim vám život svoj mne prirodzeným zvieratským spôsobom.

Radujúc sa nemálo zo šťastia, že som mal brata, ktorý mi vekom a vlastnosťami celkom podobný bol, trávil som pokojné a blažené dni po čas môjho najútlejšieho detinstva, pokiaľ nás nadájala matka v obydlí našom, ktoré machom, čečinou, chlpami ukoristenej zveriny a strapami dobytkových koží vystlané bolo a čo my medvedi „brlohom“ menujeme.

Sú a boly vždy časy útleho detinstva, nevinných hračiek milou rozpomienkou i v pozdných dobách života.

Ja tiež vždy s úľubou rozpomínal som sa na blažené časy detinstva a mladosti mojej, keď ešte o mňa a brata môjho pečovala naša starostlivá matka.

Jako dve nevinné mladé mačence na teplej peci, tak ja a brat môj Pecko hrávali sa a dováďali sme v teplom brlohu, neznajúc ešte žiadnych strastí tohoto sveta, neznajúc žiadnej biedy, zimy, hladu — no bolo mi dobre, jako mi už nikdy viac na svete nebude.

Naša dobrá matka starala sa o nás veľmi pečlive.

Zvlášť záležať si dala na našej čistote, znajúc dobre, že „čistota polovic zdravia“, preto nás začasto v potoku kúpavala, a to robievala i vtedy, keď nás ostropyskaté blšky veľmi morily.

Stavil by som sa, neviem o čo, a s kým koľvek, že toľko zveriny ani všetci lesnícki úradníci nezjedli, čo sme jej my s bratom Peckom pojedli za tie dva roky, keď sme ako neumelé decká od matky v brlohu pestovaní boli.

Na raňajky obyčajne mávali sme zajačinu, na obed srňacinu a na večer baraninu, obyčajne až príliš tučnú.

A všelijakých lahôdok tiež sme mali hojnosť: čučorietky, maliny, černice, jahody — to všetko chutnávalo našim mladým zúbkom.

Nieto sa teda čomu diviť, že takto dobre chovaní a kŕmení, riastli sme ako z vody, a že bujná mladistvá krv kolovala v našich žilách.

Naša matka mala z toho nesmiernu radosť, keď spozorovala, že sme zdraví, svižní parobci a že sa v našej residencii dobre cítime.

Prial by som si, aby tomu ešte i po dnes tak bolo.

Blažený je vek detinský.

Brat a ja mali sme už po dva roky.

Matka naša, príduc jednoho dňa z lupu a donesúc nám kus tučného mäsa, takto k nám prehovorila:

— Premilé dietky! Poslyšte ma, čo vám rieknem a to si dobre do srdca zaštiepte. Vy už nie ste viac malé nerozumné decká, lež ste už vyrastené medvieďatá, ste vo veku, v ktorom sa už sami musíte rozhliadnuť po svojom okolí. Nemôžete na veky dučať a prebývať vo vašom brlohu, lebo prichádza čas, kde si sami budete museť živnosť svoju vyhľadávať. Chcem vás soznámiť so svetom a so spôsobom, ako sa budúcne živiť budete. Každá dobrá matka má starosť o budúcnosť svojich detí. Zajtra výdeme si von do slobodnej prírody, ktorú sami poznať musíte.

Koniec ukážky