Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Macbeth (ukážka)

William Shakespeare

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2015 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2015 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Nina Dvorská, Katarína Tínesová, Monika Kralovičová, Darina Kotlárová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0080-3

Pôvodná publikácia

William Shakespeare. Macbeth. Ústredie slovenských ochotníckych divadiel. Turčiansky Sv. Martin 1933. 104 s. Vladimír Roy preložil.

Bibliografické poznámky

William Shakespeare: Macbeth

Tragédia v 5 dejstvách

Preložil Vladimír Roy.

Vydáva Ústredie slovenských ochotníckych divadiel.

Nákladom Matice slovenskej v Turčianskom Sv. Martine.

Nová kníhtlačiareň v Turčianskom Sv. Martine

1933

Divadelná knižnica 13

Osoby

DUNCAN — kráľ škótsky

MALCOLM, DONALBAIN — jeho synovia

MACBETH, BANQUO — kráľovskí vojvodcovia

MACDUFF, LENNOX, ROSS, MENTEITH, ANGUS, CAITHNESS — škótski šľachtici

FLEANCE — Banquov syn

SIWARD — Earl z Northumberlandu, vojvodca anglického vojska

MLADÝ SIWARD — jeho syn

SAYTON — dôjstojník z Macbethovej družiny

CHLAPEC — syn Macduffov

ANGLICKÝ LEKÁR

ŠKÓTSKY LEKÁR

STOTNÍK

VRÁTNIK

STAREC

LADY MACBETHOVÁ

LADY MACDUFFOVÁ

DVORNÁ DÁMA Lady Macbethovej

LORDOVIA, ŠĽACHTICI, DÔSTOJNÍCI, VOJACI, VRAHOVIA, DVORANI a POSLOVIA

TRI STRIGY

ZJAVENIA

Dejište: Škótsko, Anglicko

Dejstvo I.

Scéna 1.

Pustina. Hrom a blesk. Vstúpia tri strigy.

PRVÁ STRIGA:

Kde sa vidíme my zas,

snáď hrom, dážď, blesky spoja nás?

DRUHÁ STRIGA:

Až ryk bojov zrie svoj skon,

zvíťazí ktos’ napokon.

TRETIA STRIGA:

Skôr než stíchne dneška shon.

PRVÁ STRIGA:

Tak, kde dnes?

DRUHÁ STRIGA:

Tam, kde vres.

TRETIA STRIGA:

Stretne nás tam Macbeth.

PRVÁ STRIGA:

Idem Šedomúr.

DRUHÁ STRIGA:

Ropúch zve.

TRETIA STRIGA:

Zaraz.

VŠETKY:

Jas je mrak a mrak je jas,

mokraď, hmla, nes v šíru diaľku nás.

(Zmiznú.)

Scéna 2.

Tábor pri Forres. Ryk boja vonku. Vstúpi Duncan, Malcolm, Donalbain, Lennox s družinou. Stretnú sa s raneným stotníkom.

DUNCAN:

Kto je ten mužský, čo tak krváca,

o povstaní snáď mohol by nám riecť

chýr najnovší.

MALCOLM:

To stotník, rúbal sa

tak chrabre za mňa, by ma zachránil

pred zajatím. Hoj, vitaj, hrdina!

Rec kráľovi, že komu kynul zdar,

keďs’ odchodil.

STOTNÍK:

Boj bol na vážkach, sťa

keď dvaja plavci v tesnom objatí

vzduch lapajú. Macdonald, rebel hrozný,

čo nezná ľútosť — lebo z prírody

len mnohonásobné zlo na ňom ľpie —

mal posilu od Gallowglasov, Kernov,

z ostrovov západných; i Šťastena,

súc naklonená jeho kliatej vzbure,

sťa neviestka sa vzdorne chovala,

však nadarmo: bo Macbeth, bohatier,

čo právom zve sa tak, ňou povrhol,

a mečom, ktorý krvou dymil sa,

jak milec smelosti sa presekal

až pred tvár otroka;

ni ruku nepodal na rozlúčku,

lež od pupka ho preťal až po tvár.

DUNCAN:

Ó, chrabrý bratanec! Ctný hrdina!

STOTNÍK:

Jak od východu, ním plá slnca žiar,

sa búrka s bleskmi na loď oborí,

tak tam, zkiaď my sme techu čakali,

des vyviera. Čuj, kráľu Škótov, čuj!

V tej chvíli, právo keď so smelosťou

tých bystrých Kernov hnalo k úteku,

kráľ Norov zrazu, prospech vytušiac,

podnikol útok zbraňou kalenou

a s čerstvým vojskom.

DUNCAN:

Či v tom našich vodcov

strach nejal, Macbetha a Banqua?

STOTNÍK:

Hej,

sťa orol keď sa vrabca, lev zajaca

zľakne. By pravdu vravel, zúrili,

jak delá dvojnásobne nabité:

dva razy dvojmo padal nepriateľ.

Či v parách rán sa chceli vykúpať,

či sláviť azda novú Golgatu,

to neviem už. —

Však mdliem a rany kričia o pomoc.

DUNCAN:

Česť slovám, ranám tvojim náleží,

sú zdobou. Zavolajte lekára.

(Stotník odíde, odprevádzaný vojakmi. Vstúpi Ross.)

Kto tu?

MALCOLM:

To statočný thén Ross.

LENNOX:

Ký spech

mu hľadí z očú! Budí dojem, sťa

by zvláštnu niesol zvesť.

ROSS:

Kráľ, zdravý buď!

DUNCAN:

Môj vzácny thén, odkiaľ?

ROSS:

Z Fifu, kráľ môj,

kde norskej vlajky k nebu šľahá lem,

voj chladiac vánkom. Sám tu norský kráľ

s nesmiernym zástupom,

podporovaný zradcom vierolomným —

tým thénom z Cawdoru — zlý začal boj.

Lež, ženích Bellonin sa v pancieri

naň vrhol, rovný sťa na rovného,

meč proti meču, sila proti vzbure,

až sklonil jeho väz. A víťazstvo

sme v pokon získali.

DUNCAN:

Ó, šťastná zvesť!

ROSS:

O pokoj prosí Sweno, norský kráľ;

my mŕtvych hrobiť nedali mu prv,

až desaťtisíc toliarov nám složil

na výspe Kolumbána svätého.

DUNCAN:

Thén z Cawdoru už nebude nás mámiť.

Smrť stihne ho. To odkazujem ja.

Nech miesto neho thénom Macbeth je.

ROSS:

Dám vykonať to vraz,

čo stratil on, ctný Macbeth získal zas.

(Odídu.)

Scéna 3.

Planina. Hrmí. Vstúpia tri strigy.

PRVÁ STRIGA:

Kde si bola, sestra?

DRUHÁ STRIGA:

Svine som klala.

TRETIA SESTRA:

Kde ty, sestra?

PRVÁ STRIGA:

Choť plavcova má v lone gaštany,

kde mláska, tam len mláska. Vravím: „Daj!“

„Preč, bosorka!“ bachraňa zakričí.

Do Aleppa šiel jej muž, kapitán hen „Tygra“,

chcem ja na site plávať ta,

tak ako potkan bez chvosta,

ja chcem, ja chcem a chcem.

DRUHÁ STRIGA:

Vetra van ti dám.

PRVÁ STRIGA:

Viem, to nie klam.

TRETIA STRIGA:

A ja zas druhý.

PRVÁ STRIGA:

Ostatné, tie mám za druhy,

Každý prístav zná môj van,

každý kút, čo tríma plán

mapy námornej.

Na triesku ho vysuším,

v každom sne ho vyruším,

nocou a či dňom,

umorím ho v tom.

Deväť nedieľ deväť ráz,

nech ho trápi hrúzy mráz,

nestroskoce jeho loď,

pocíti však vzteky vôd.

Pozri, čo mám.

DRUHÁ STRIGA:

Ukáž, ukáž!

PRVÁ STRIGA:

Z lodivoda palec mám,

keď šiel domov, zhynul priam.

(Počuť bubon.)

TRETIA STRIGA:

Čuj bubna hles,

ide Macbeth.

VŠETKY:

Sestrice, veštice, chyťme sa,

na suchu, na mori krúťme sa,

čarovné robme kolesá.

Trikrát ty a trikrát ja,

trikrát ty zas, deväť dá.

Dosť, už navili sme čar.

(Vstúpi Macbeth a Banquo.)

MACBETH:

Ó, bol to krásny, hoc i mrzký deň.

BANQUO:

Jak ďaleko je Forres? Čo sú to

za vycivené stvory v krojoch divných,

nezdajú sa byť bytnosťami zeme,

hoc na nej sú. Ste živé? Otázku

dať možno vám? Mňa, zdá sa, chápete,

bo vyziably na ret si každá z vás

prst kladie drsný. Myslel by, ste ženské,

však brady vaše bránia veriť mi,

že to je tak.

MACBETH:

Čím ste, ak možno, vravte.

PRVÁ STRIGA:

Zdar, Macbeth! Zdar ti, théne z Glamisu!

DRUHÁ STRIGA:

Zdar, Macbeth! Zdar ti, čo raz budeš kráľom.

BANQUO:

Čo ti je, pane? Ako bys’ sa bál

slov znejúcich tak vábne.

(Strigám.)

Pre Boha,

ste prízrakmi, či naozaj ste tým,

čím byť sa zdáte? Vznešený môj priateľ,

z úst vašich počul pozdrav dnešnej slávy,

sľub väčších ctí, ba nádej kráľovskú.

Je bez seba, a ku mne nevravíte.

Ak je vám možno v siatbu času zrieť

a semä znať, naň očakáva vzrast,

tiež so mnou vravte, ktorý nemám strachu

pred hnevom, a o priazeň nestojím.

PRVÁ STRIGA:

Zdar!

DRUHÁ STRIGA:

Zdar!

TRETIA STRIGA:

Zdar!

PRVÁ STRIGA:

Menší než Macbeth a väčší!

DRUHÁ STRIGA:

Nie šťastný tak a preca šťastnejší.

TRETIA STRIGA:

Hoc kráľom nebudeš, však kráľov splodíš.

Tak sláva vám, Macbeth a Banquo.

PRVÁ STRIGA:

Banquo a Macbeth. Sláva!

MACBETH:

Viac vravte! Nejasné vy veštice,

Po Sinelovi, viem, thén z Glamisu

som ja; lež z Cawdoru? Veď Cawdor je

na žive, v šťastí. Ja a kráľom byť —

v to veriť nehodno ver’ naozaj,

sťa v to, že Cawdor som. Nuž, povedzte,

tú vedomosť vy zkade beriete?

Nač rušíte nás veštca pozdravom

na tejto pláni? Vravte, kážem vám.

(Strigy zmiznú.)

BANQUO:

Zem bubliny má, ako voda, tieto

sú z nich. Kam podely sa?

MACBETH:

Do vzduchu,

čo telesným sa zdalo, ako dych

vpil vietor. Kiež by boly ostaly!

BANQUO:

A bolo tu to, o čom vravíme?

Či márnivé sme jedli korienky,

čo rozum ľudský pomútia?

MACBETH:

Potomci tvoji budú kráľmi.

BANQUO:

Kráľ ty!

MACBETH:

A tuším thénom z Cawdoru tiež — nie?

BANQUO:

Tak znelo to, doslovne tak. Kto tu?

(Vstúpi Ross a Angus.)

ROSS:

Kráľ s potešením prijal, Macbeth náš,

zvesť tvojho víťazstva. A čítajúc,

jak chrabre sám si s povstalcom sa bil,

svoj úžas tlmil v závod s pochvalou,

čo vzdať chce tebe. A tak v nemote,

keď skúmal prínes, deň čo hromadil,

zas teba v radoch smelých Norov zrel,

že nebál si sa smrti príšery,

čo sám si tvoril. Ako kamenec

zvesť letela za zvesťou, chválu vždy

len tvoju veľadiac, jak v obrane

kráľovstva vynikol si.

ANGUS:

Poslal nás

náš veľký kráľ, vďak vrúci tebe vzdať,

pred jeho tvár ťa uviesť, ale nie

ťa odmeniť.

ROSS:

Kráľ poveril ma, by ťa cawdorským

zval thénom, budúcich poct závdavok

viď v tom; tak zdar ti, théne z Cawdoru,

veď už si ním.

BANQUO (bokom):

Čo! Vraví diabol pravdu?

MACBETH:

Cawdorský žije; nač ma odievať

v háv cudzí?

ANGUS:

Ten, čo thénom bol, je síc

pri živote, no, v výrok smrti už

naň dolieha. Či s Nórmi spojil sa,

či tajne povstalcom šiel po ruke,

či s obidvoma proti vlasti kul,

neviem, však velezrady dôkazy

i doznanie, že v spiknutí mal podiel,

ho svrhly.

MACBETH (pre seba):

Glamis, i thén z Cawdoru!

To najväčšie len príde.

(Rossovi a Angusovi.)

Vďaka vám!

(Banquovi.)

Nedúfaš, deti tvoje kraľovať

že budú raz, jak veštily ti tie,

ich sľub mňa Cawdorom zval.

BANQUO:

Napokon,

ťa schváti túžby vznet za korunou,

bo Cawdorom už si. Radš’ neveriť

tým poslom tmy, hoc pravdu rieknu nám,

by zlákajúc nás pocty vnadidlom,

nás zradiť mohly v hĺbkach dôsledkov.

Na slovo, bratanci.

MACBETH (bokom):

Právd dvoje čul

som vyriecť, úvodom sťa nádherným

pred dejstvom kráľovským. — Vďak, pánovia!

(Bokom.)

To pokušenie nadprirodzené,

byť nemôže, ni dobré. Ak je zlé,

sľub načo by mi skytal úspechu —

hneď vernou pravdou? Cawdorský som thén!

Keď dobré? Prečo svádza vnuknutie,

čo hrúzy predstavou mi ježí vlas,

až srdce zasa neprirodzene

mi trieska do rebár? — Des prítomný

môž skôr zniesť, ako hrúzy preludy.

A myšlienka, v nej vražda dosiaľ je

len tôňou, sužuje ma natoľko,

že jadro bytia dusí predstava,

a nie je nič, len to, čo nie je.

BANQUO (Rossovi a Angusovi):

Sníva.

MACBETH (bokom):

Ak mám byť kráľom, osud korunu

nech dá mi sám, bez môjho prispenia.

BANQUO:

Tie nové pocty zdajú sa mu byť,

sťa neobvyklý háv, čo nosením

len priľahne.

MACBETH:

Hocičo už čaká nás,

deň, hodina to všetko smieri raz.

BANQUO:

Čuj, vzácny Macbeth, čakáme ťa.

MACBETH:

Ah, prepáčte. Môj modzog ustatý

v sieti vecí zabudnutých už.

Česť danú mi ja v pamäť vpísal som,

by vždy ju čítať smel. — Ku kráľovi!

(Banqovi.)

Premýšľaj o tom, čo sa stalo dnes,

v príhodnej chvíli ešte úprimne

raz uvážime všetko.

BANQUO:

Ochotne.

MACBETH:

Tak dosť už, poďme, priatelia.

(Odídu.)