Date: 2014-04-30T22:00:00+00:00
Description: Hoci si Ema myslela, že uväznením Martina sa problémy upokoja, osud už rozhodol za ňu. Z agentúry, kde pracuje Adam, uniknú dôležité informácie. Vedenie sa rozhodne situáciu preveriť. Adam dostane príkaz na pár dní „upratať“ Emu. Využije príležitosť a unesie ju ďalej, než bolo v pláne. Chce získať čas a zabojovať o jej srdce...
Publisher: Marenčin PT

Magdaléna Pirožeková

Iba nádej nestačí

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Magdaléna Pirožeková, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2014

Design © Katarína Marenčinová, 2014

Jazyková úprava Monika Maťušová

404. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-323-6 (brož.)

ISBN 978-80-8114-322-9 (ePub)

Úvod

Slabé svetlo pouličnej lampy sa odrážalo na chladnej, kamennej stene väznice. V mrežovanej cele v rohu miestnosti na tvrdej posteli sedel chlap, ktorý sa vôbec nepodobal na niekdajšieho vychýreného fešáka. Vždy perfektne upravené vlasy boli teraz mastné a strapaté, odstávajúce do všetkých strán. Krásnu, vždy oholenú a navoňanú tvár, vystriedala strhaná a tvrdá s niekoľkodňovým strniskom.

Chlap len tak sedel a hľadel von malým zamrežovaným oknom. Chcel prísť na to, kde spravil chybu. Sám sebe v duchu nadával, že bol taký hlupák a nechal sa zblbnúť. Zbytočne sa nechal ovládnuť hormónmi. Včas sa mal na to vysrať a radšej si niekde vyhoniť. Teraz by mohol niekde v pokoji čítať noviny a piť obľúbené presso v novučičkej kuchyni. Namiesto toho sedí v cele dvakrát tri metre a spolubývajúceho by najradšej zavesil za rebro do prievanu. Rozhodol sa však sekať dobrotu. O pár týždňov má totiž v úmysle požiadať o predčasné prepustenie za dobré správanie. Podľa právnika, ktorého platí až nadpriemerne, by sa mu to mohlo do pár mesiacov podariť. Bolo treba už len zatiahnuť pár špagátikov, potriasť tuctom rúk a všetko bude v suchu.

Keď sa tak stane a jeho prepustia, v prvom rade si podá tú podrazácku mrchu, ktorá ho dostala za mreže. To kvôli nej tu teraz márni svoj drahocenný čas, zatiaľ čo mu peniaze pretekajú pomedzi prsty. Kvôli nej tu hnije zaživa, zatiaľ čo doma ho čaká luxusná, na mieru robená posteľ. Všetko je to len a len kvôli nej.

Zhlboka si vzdychol a zvalil sa na tvrdý, ba až kamenný matrac. Niet sa čomu diviť, ostatné vybavenie izby tiež nestalo za nič. Vankúš tenký ani papierové noviny a prikrývka, ktorou by mohol počastovať leda tak koňa. Malý stôl rovno pod oknom mu slúžil akurát na pozeranie, pretože ho aj so stoličkou držalo pokope len zbožné želanie. Toaletu mali priamo v cele a určite ešte nevidela čistiace prostriedky. O komforte tu nemôže byť ani reči.

Z chuti si zahrešil. Najradšej by to tu všetko rozmlátil. Nenávidel toto miesto a počítal dni, kedy odtiaľto vypadne a dá si konečne poriadnu sprchu bez obáv, že mu niekto podreže krk.

„Zas nespíš?!“ zavrčal nad ním jeho spoluväzeň.

Volali ho Krysa. Dokonca aj dozorcovia, jeho pravé meno nepoznal.

„Zavri hubu a počítaj ovečky, Krysa!“ vyštekol naňho.

Nemal najmenšiu chuť počúvať hlúpe komentáre. Chcel len ticho, chcel počuť iba vlastné myšlienky. Potreboval si premyslieť plán, ako všetko ukončiť.

„Tak si svoje problémy nechaj pre seba,“ odvrkol Krysa a tuho sa rozkašľal.

„Čo ťa do toho, ak nechceš problémy, tak sa rob, že tu nie si.“ zavrčal.

Už len toto mu chýbalo. Rozohniť sa práve vtedy, keď chcel zaspať. Boli dve hodiny v noci, o štyri hodiny majú budíček. Má čo doháňať. Plány na pomstu musia počkať. Teraz si potrebuje dobiť batérie.

1. kapitola

„Naozaj si myslíš, že je to dobrý nápad?“

Ema stála v kuchyni, v jednej ruke držala svoj mobil a v druhej palacinkáreň. A vraj ženy nevedia robiť dve veci naraz! Piekla otcove obľúbené palacinky. Doslova ju uprosil, aby ich spravila. Samozrejme, ako dobrá dcéra mu chcela vyhovieť. Veď čo by pre svojich milovaných neurobila, no nie?

Na linke mala svoju najlepšiu kamarátku, ktorá ju o dušu presviedčala, aby s ňou zahorela nákupnou horúčkou. Vedela, že Ema nákupy z duše nenávidí. No musela ju vytrhnúť zo stereotypu, ktorý u nej vládol od rozchodu s Petrom.

Micha sa chystala na letnú sezónu do Nemecka so svojím priateľom, ktorého Eme ešte nestihla ani predstaviť. Z Popradu ju vyhodili po malom incidente, ktorý mala so svojím šéfom. Jasne a dosť stručne mu dala najavo, čo si o ňom a riadení jeho podniku myslí. Ten ju celý bordový s okamžitou platnosťou prepustil a ona za bujarého potlesku svojich kolegov opustila nenávidené miesto v administratíve. Bolo len otázkou času, kedy sa to stane.

„Čo zase? Veď si chcem kúpiť len zopár handier na cestu,“ zlostila sa Micha.

„Nemyslím to,“ pretočila očami nad logickým myslením svojej priateľky a vyhodila upečenú palacinku do vzduchu. „Nie je priskoro ísť spolu na celé mesiace niekde do tramtárie?“

„Och, nie je to tramtária, ale Nemecko. Veď je to za rohom...“

„Ako sa to vezme…“ zahundrala si sama pre seba Ema.

Micha sa robila, že to nepočula a pokračovala, „hrozne sa teším. Je to pre mňa ohromná výzva. Ak sa nepozabíjame, tak by to mohlo mať aj budúcnosť.“

„Ako chceš, len aby to zas nebol planý poplach.“

Nebolo tajomstvom, že sa o svoju najlepšiu priateľku veľmi bála. Boli spolu odmalička. Sú ako sestry. Nikdy od seba tak dlho neboli, maximálne mesiac. Ale štyri? To je celá večnosť. A okrem toho, ide tam s chlapom, ktorého ani poriadne nepozná, to je samovražda!

„Joj bože môj, zas lamentuješ. Už mi s tým píliš uši celý týždeň. Tak ideš so mnou, či nie? Nemám času nazvyš.“

„No dobre, idem.“ Vyklopila chutnú maškrtu na tanier a naliala si cesto na ďalšiu. „Ale nie dlho.“

„Tak fajn. O tretej som u teba. Macík mi dal svojho tátoša, tak arivedérči, MHD.“ Zasmiala sa a zložila.

Ema to Miche zo srdca priala. Ale aj tak mala zvláštny, hlúpy pocit.

Vykračovali si slnečným námestím v Kežmarku, obklopeným malými obchodíkmi s lákavými výkladmi a krivými figurínami. Leto sa blížilo, tak boli plné vzdušného šatstva a sandálov rôznych druhov. Stačilo si len vybrať.

Hoci bol len začiatok júna, tropické horúčavy ich trápili celý týždeň. Bolo to neuveriteľné už len preto, že podtatranská klíma im veľa tepla nikdy nedopriala. Avšak časy sa menia, ľady sa topia a globálne otepľovanie je už za dverami. Teda aspoň podľa vedcov.

Ľudia sa preto logicky prispôsobovali nielen móde, ale aj klimatickým podmienkam.

Ema zvolila kompromis. Ľahké kvetinové šaty na ramienka jej siahali až po kolená a sandáliky na grécky štýl len zvýraznili štíhlosť a dĺžku nôh. Pôsobilo to jemne a decentne. Vlasy si nechala voľne padať na plecia, jediným doplnkom bola čelenka s obrovským bielym kvetom.

Nemala rada veľa doplnkov, podľa nej len zbytočne zavadzajú.

Konečne vyzerala sviežo a aspoň na prvý pohľad veselo. Od rozchodu s Petrom prešlo niekoľko týždňov a aj keď to ešte celkom nestrávila, hoci sa snažila, aby to tak vyzeralo. Už kvôli rodine. Jej časté výkyvy nálad privádzali do vytrženia oboch rodičov.

„Jéj, tie žlté sandáliky sú chutné,“ zvýskla Micha a ponáhľala sa k výkladu, kde ten „skvost“ uvidela.

Nielen výkrikom, ale aj svojím dnešným outfitom vzbudila pozornosť okoloidúcich mladíkov. Mini krátke nohavice doplnila tričkom s hlbokým výstrihom a holým chrbtom. K ružovému tričku ružové žabky a mini kabelka, ktorá okolo nej poskakovala ako čivava. Vlasy mala zopnuté do rozcuchaného copu vysoko na temene hlavy, ktorý pôsobil, akoby si vlasy vôbec nečesala. Podľa Emy to však bolo OK.

„Na takých kopytách by som asi najbližšie pobozkala dlaždice na námestí. To nemôžeš myslieť vážne!“ Ema znechutene ohrnula nosom.

Vôbec sa jej nepáčili. Vyzerali veľmi lacno a najmä vulgárne. Priesvitný plastikový opätok , asi desať cenťákov, sa jej zdal privysoký. Možno, ale len možno, by sa pri ňom pozastavila, keby mal korkovú podrážku a jemnejšiu krémovo žltú farbu. Ale takto? Pochybovala o Michinom duševnom zdraví.

„Nikto ťa nenúti, aby si si ich obúvala,“ odvrkla jej Micha. „Ja si len myslím, že by na nohe mohli vyzerať zaujímavo.“

„Jasné,“ súhlasila Ema, no zároveň dodala, „ak by si sa chcela potočiť okolo chromovanej tyče, tak hej.“

„Vypila si dnes kyslé mlieko, či čo?!“

„Nie, ale ty si asi vkus zabudla doma v zásuvke. Prosím ťa, nielenže by sa ti v tom zle chodilo, ale vyzerala by si ako...“ nevedela to správne pomenovať.

Preto schytila kamarátku za ruku a ťahala ju čo najďalej. Pritom sa pokúsila o zmenu témy. Cítila, že ak by sa teraz pohádali, tak by bolo po nákupoch.

„Mala by si si skôr kúpiť slzný plyn, paralizér a kanady s oceľovou špičkou,“ navrhla jej s predstieranou vážnosťou.

„Nezdá sa ti, že to preháňaš? Nejdem na návštevu geta. Veď to budú len štyri mesiace. Uletí to tak rýchlo, že sa ani nenazdáš a budem klopať na tvoje dvere.“

Ema o tom dosť pochybovala, ale netúžila po tom, aby sa rozhádali. To je to posledné. Aj tak vedela, že si budú navzájom chýbať. Štyri mesiace. To bolo ako celý rok.

„Podľa mňa na smútok nebudeš mať čas. Veď je tu Adam. A tá záležitosť, pamätáš?“

Ema sa len trpko zasmiala. Dá sa na to vôbec zabudnúť? Asi nie.

„Už je po všetkom. Martin je za mrežami a Adam ma už nemusí chrániť. Všetko je v poriadku. Okrem toho, že sa mi už pár dní neozval. Zrejme má veľa práce s novým prípadom.“

„Neboj sa, on sa ti ozve. Čo ho nepoznáš?“ upokojovala ju Micha.

Práve prechádzali okolo kaviarne. Sadli si na terasu, objednali kávu a pohrúžili sa do rozhovoru. Bolo to jednoduchšie ako viesť rozhovor uprostred davu ponáhľajúcich sa ľudí.

„A čo Peter?“ vydýchla Micha spolu s cigaretovým dymom a odpila si z pressa.

„Neviem. Zrejme to už vzdal. Prestal mi vyvolávať a vypisovať esemesky. Asi ho osvietilo a pochopil, že už je koniec.“

Ema inštinktívne vybrala z kabelky mobil a stlačila displej. Vyzeralo to, akoby na niečo čakala. Možno v kútiku duše dúfala, že tam nájde zmeškaný hovor alebo esemesky. Ale nič. Vynadala si a hodila mobil nazad do kabelky. Namiesto toho si zapálila. Musela si zamestnať ruky, aj keď na cigaretu v poslednom čase nemala vôbec chuť. Inak by mala mobil v ruke non stop. A to by nedopadlo dobre.

„Hovoríš to, ako keby si chcela, aby neprestal.“

„Hlúposť,“ vysmiala ju Ema a nervózne si potiahla. No neznelo to veľmi presvedčivo. „Nemám na také hlúposti čas. Začala sa sezóna. V najbližších dňoch ma čaká len dvojitá šichta a posteľ.“

„Tou hlúposťou myslíš lásku? Ema, spamätaj sa!“ zvolala. „Nesmieš zase upadnúť do depresie. Len tak-tak sa mi podarilo dostať ťa z nej. Nabudúce by sa to podariť nemuselo. Si ešte mladá. A neprekvapilo by ma, keby si mi o pár mesiacov oznámila, že sa budeš vydávať.“

„To by som skôr čakala od teba,“ zasmiala sa Ema.

„No to určite,“ kývla Micha rukou a pokračovala: „S Adamom vám to pristane. Je mladý, dobre vyzerá. Určite má aj niečo v peňaženke, nepochybne aj v nohaviciach. Ale čo je najdôležitejšie... páčiš sa mu.“

Ema sa narovnala. Adamov opis ju celkom vyviedol z miery. Už len kvôli tomu, že ona si myslela presne to isté. Len sa neodvážila povedať to na plnú hubu ako jej kamoška. Micha bola vždy samá úprimnosť. Čo na srdci, to na jazyku. Niekedy ju za to obdivovala, vedela ako na ľudí.

„Možno máš pravdu, ale teraz určite nie. Okrem toho pochybujem, že so mnou chce niečo riešiť. Od chaty sa poriadne neozval. Nevidela som ho. Aj keď nepochybujem, že on mňa áno. Je to jeho práca. Ale prečo mi aspoň neodpisuje na esemesky...“

„Možno nemôže. Nerieš to, Ema. Po prvé, som rada, že si mi o všetkom povedala. Po druhé, povedal predsa, že ho odvolali. Tak má byť zrejme znova v utajení. A po tretie, verím, že čoskoro sa ozve. Nie som naivná pubertiačka. Viem rozoznať, kedy sa chlapovi žena páči a kedy nie.“

„Zaujímavé konštatovanie,“ uznala jej Ema .

„To vieš,“ Micha sa hrdo vyrovnala na stoličke, „skúsenosti.“

V tom momente obidve vybuchli do bujarého smiechu. Tú hlášku počúvali dennodenne od šéfa na brigáde. Bolo to ešte v období, keď obe chodili na strednú a cez leto brigádovali v stánku na kúpalisku. To boli časy!

„Ty si ťava,“ vyhlásila Ema.

O hodinu neskôr už obe cupitali k autu Michinho priateľa. Ovešané nákupnými taškami ako vianočný stromček sa opreli o auto a hlasno vzdychli.

„To bol deň. Naposledy som svojej peňaženke takto ublížila na Vianoce,“ vyhlásila Micha a hodila tašky na zadné sedadlo.

„Ja som tej svojej sľúbila, že ju budem šetriť.“ Sadla na sedadlo spolujazdca a nazrela do nej. „Nabudúce to už splním. No čo už. Nevydalo.“

„Tak nesľubuj, čo nemôžeš dodržať.“ Naštartovala bieleho tátoša a vyrazila na cestu. „Domov? Či ku mne?“

„Jasné, že k tebe. Nezbavíš sa ma, kým za tebou v lietadle nezavrú dvere.“

„Ďakujem, ty pijavica,“ zasmiala sa Micha. „Tak, ako si sa rozhodla? Zavoláš mu ešte raz?“

„Komu? Petrovi?“

„Nie, Adamovi. S Petrom si to už predsa uzavrela. Nie?“

„Ale hej, hej. Len nechápem, načo mu mám volať. Najprv nedvíha, potom je nedostupný a ani na esemesky nereaguje. Keď bude môcť, ozve sa sám. Tak s tým už daj pokoj.“

Micha len pretočila očami. Zabočila ku kruhovému objazdu a zastavila v kolóne, ktorá sa pred ním utvorila. Vyzeralo to na dlho. Preto sa na sedadle otočila k Eme, aby zdôraznila vážnosť svojich slov.

„Počúvaj ma, herečka. Hoci je nepísaným pravidlom to, že sa má prvý ozvať chlap žene, nie je to vždy tak. Mala by si ho ďalej kontaktovať. Vyburcovať ho k tomu, aby sa ti ozval. Nesmieš sa stiahnuť. Ak ťa má naozaj rád, tak sa skôr či neskôr ozve. Tomu ver. Tak nevymýšľaj a rob, čo máš. Inak to vezmem do svojich rúk ja, tak ako na strednej, a potom budeš spokojná. To ti garantujem.“

Na dôkaz toho, že to myslí vážne, jej šermovala ukazovákom pred nosom. Až jej ním skoro vypichla oko.

Micha už mala po krk toho, ako sa jej kamarátka ľahko vzdáva. Nespoznávala ju. Akoby to boli dve rozdielne osobnosti v jednom tele. To nebola ona. Sled udalostí v jej živote ju zmenil na nepoznanie.

„Ešte chvíľu tu šermuj s tým prstom a vypichneš mi oko. Chceš, aby som ti ho zlomila? Nebudem sa podlizovať.“

„To nie je podlizovanie. Kedy to už konečne pochopíš?“

2. kapitola

Hneď na druhý deň Ema urobila, ako jej Micha kázala. No dočkala sa len odkazovky. Ovládla sa, aby mu nenechala štipľavý odkaz. Naozaj ju to hnevalo. Už-už to chcela urobiť, ale nechala to tak. Ak bude chcieť a môcť, tak sa jej ozve. Dovtedy sa bude tváriť, že neexistuje.

O dva dni neskôr sa stalo nemožné – zazvonil jej mobil. Meno, čo uvidela na displeji, ju tak vyviedlo z miery, že sa musela trikrát zhlboka nadýchnuť, kým prijala hovor.

„Je od teba veľmi milé, že si si našiel čas. Zvažovala som nájomného vraha, či súkromné očko, ktorý by ti pripomenul, že žijem. Ale na poslednú chvíľu som si to rozmyslela. Preto som veľmi, ale veľmi zvedavá, akú výhovorku máš pripravenú na to, aby si mi vysvetlil, prečo sa zatajuješ.“

Záplava slov, ktorú naňho namiesto pozdravu spustila, ho trochu vyviedla z miery. Aj keď to bolo povedané veľmi pokojne a sarkasticky, nevedel, ako reagovať. Tušil, že bude zúriť. Ale tentoraz hovorila pokojne a z každého jedného jej slova ho mrazilo.

„Vyrezali ti jazyk? Alebo som ohluchla? Možno jedno aj druhé, keďže som od teba nepočula ani ahoj. Ale varujem ťa. Neopováž sa mi klamať. Inak to trpko oľutuješ.“

Počula, ako si Adam do telefónu odkašľal. Nakoniec sa predsa len odvážil prehovoriť.

„Chcel som sa ozvať. Ale nemohol som. Nerád by som to vysvetľoval takto cez telefón.“

„Tak budeš musieť.“ Zavrčala.

„Ako myslíš,“ vzdychol. „Po tom, ako ma odvolali, ma na centrále zatvorili do vyšetrovacej miestnosti. Držali ma tam päť dní. Bez jedla, bez vody, nedovolili mi ani jeden jediný telefonát. To kvôli tomu som sa ti nemohol ozvať.“

„Čože?!“ neverila vlastným ušiam. „Prečo? To kvôli mne?“

„Noo, aj áno, aj nie. Nadobudli podozrenie, že vieš o celej operácii. Ubezpečil som ich však, že vieš len to, čo je nevyhnutné.“

„Asi ti neverili, keď ťa tam držali tak dlho.“

„Nie, neverili, musel sa za mňa zaručiť môj šéf. Hoci zrejme mal čo robiť, kým ich presvedčil,“ priznal Adam a zhlboka si vzdychol. „Bol som v úbohom stave, Ema, naozaj. Dva týždne som sa liečil. Bol som na infúziách a skoro celé dni som prespal. Hladovku by som vydržal, ale to mučenie... trochu ma vzalo.“

„Trochu?! Asi to trochu nebolo, keď si sa liečil dva týždne. To nie je možné, prečo ti to tvoji šéfovia urobili? Robil si, čo si mohol. Len tebe vďačím za svoj život.“

„Ja to viem, aj ty to vieš. Najväčším problémom však bolo, že z agentúry unikli isté informácie a podozrenie padlo, samozrejme, na mňa. Keď sa všetko uviedlo na správnu mieru, tak moji šéfovia usúdili, že bude najlepšie na nejaký čas nás odpratať, kým sa nepríde na to, kto je pravý vinník.“

„Ako upratať? Nerozumiem,“ koktala.

Čo ich chcú zabiť, zakopať, alebo niekde zavrieť? Preboha, a na ako dlho? Do čoho sa to zase zaplietla?! Už videla, ako sa pokojný život, ktorý si predstavovala, rozpadol ako rožok na strúhanku. Skvelé. Naozaj perfektné.

„Odcestujeme niekam za more, len na istý čas, kým to všetko neprehrmí.“

„Zbláznil si sa? Nemôžem len tak odísť. Mám tu prácu, rodinu, priateľov... všetko. Nemôžem to tu len tak nechať.“

„Tebe to stále nedochádza, Ema? Vo firme máme škodnú. Kým ju neodhalia, tak si v nebezpečenstve nielen ty, ale všetci, ktorých chránime.“

„Ako ste prišli na to, že máte donášača?“

Sadla si na stoličku vo svojej izbe a snažila sa dať dokopy päť a päť. Hoci bolo len desať hodín večer, jej mozog zrejme vypovedal službu.

„Jednoducho. O tvojom prípade vedelo len päť ľudí. Ja, môj šéf a traja ďalší agenti, ktorí sa so mnou striedali pri strážení. Vyšlo však najavo, že o tom vie podstatne viac ľudí, než je vhodné. Samozrejme som bol na odstrel prvý ja.“

„Preniklo to von?“ vzdychla zhrozene.

Panika a triaška, ktorá ňou lomcovala, jej zatienila mozog. Nemohla reálne uvažovať. Zase je to tu. Zase ten otrasný kolotoč. Prečo jej život nemohol prebiehať úplne pokojne. Keby nestretla Martina Krepáka, teraz mohla žiť s Petrom. Mohli sa milovať. Možno plánovať spoločnú budúcnosť. Ale namiesto toho má skazený život. Kvôli klamstvám, zapieraniu a večnému tajnostkárstvu stratila lásku svojho života. Čo ešte sa musí stať, aby mala konečne pokoj?

„Bože, to je ako zlý film. Toto sa v normálnom živote normálne nedeje.“

„Teraz už hej,“ zasmial sa trpko.

„Adam, ja na toto nie som stavaná. Myslela som si, že už je po všetkom. Krepák je v base a ja môžem žiť. Prudké zmeny mi nerobia dobre.“

Vstala a prechádzala sa po svojej izbe. Jednou rukou sa držala za hlavu, začínala ju bolieť. Už je to tu. Migréna. Ako pubertiačka chcela byť hrdinkou v akčnom filme s romantickým koncom. Ale toto je realita. Toto sa na Slovensku predsa nedeje. Alebo áno? Koľko takých slepých, ako je ona, ešte chodí po svete?

Prečo ju nepošlú niekde do tábora, ale namiesto toho za more? Čo tam? Bude žiť v malej chalúpke na kraji útesu a loviť ryby?

„Teraz to neriešme. Upokoj sa a zhlboka sa nadýchni. Zabiť ma môžeš potom. Som na nohách už príliš dlho na to, aby som sa teraz hádal. Všetko je zariadené.“

„Ale...“ začala, no strácala argumenty, „ale čo moji rodičia, čo im poviem? Nemôžem sa len tak zbaliť a zmiznúť.“

„Napríklad im povedz, že ideš na loď, za prácou. Povedz im hocičo. Len to neodkladaj.“

„Našich len tak neoklamem. Mamu porazí...“

„Tak im povedz, že to prišlo rýchlo. Musíš sa rozhodnúť teraz, lebo inak...“

„... sa ďalších narodenín nedožijem,“ dokončila zaňho, až jej naskočila husia koža.

3. kapitola

„Hallo.“

Ema svižne vypochodovala z letiska a veselo pozdravila ochrankára, ktorý im otvoril dvere a na pozdrav kývol hlavou.

„Skvelý let. Najlepšie na tom je, že si z toho nič nepamätám. Akurát ma trochu bolia ústa. Asi som si ich pri pristávaní udrela o operadlo.“

„Asi máš pravdu.“ Pritakal jej, pričom sa snažil, aby to vyznelo vierohodne.

Nemienil jej povedať, že si od neho zaslúžila mierny preplesk. Pri pristátí sa vôbec neprebudila, ani keď ju budila letuška, ani keď ju budil Adam. Zľakol sa, že jej toho dal možno priveľa. Preto jej nechtiac uštedril facku. Neochotne, ale predsa sa len zobudila a jemu padol taký kameň zo srdca, že ho počuli určite až v Kanade.

„Tiež som si trochu zdriemol.“

Práve svitalo. Začínal nový deň. Mohli pokojne fungovať. Čerstvo prebudení. Ema sa už naozaj nevedela dočkať. Vidina nového dobrodružstva ju začínala veľmi lákať.

Pár krokov od východu k Adamovi pristúpil poslíček v červenej košeli a podal mu kľúče. Zrejme od auta. Spolu s batožinovým vozíkom ich ešte odprevadil k nablýskanému džípu. Uklonil sa, zvrtol a odkráčal naspäť na svoje miesto.

„To nejdeme taxíkom?“ zašepkala, tak aby ju poslíček nepočul. Hoci to bolo zbytočné, lebo im nerozumel ani slovo.

„Prenajal som nám auto. Nerád zverujem svoj život do cudzích rúk.“

„Ani mne?“

„Ty si výnimka.“ Usmial sa na ňu šibalsky.

„Koľká česť.“ Zaspievala.

„Sadaj.“

Otvoril jej dvere spolujazdca nablýskaného červeného tátoša a sám sa ponáhľal za volant. Ak si myslela, že toto je niečo, tak potom jej sánka padla až pri pohľade na hotel, pri ktorom zaparkovali.

Majestátny, päťhviezdičkový hotel ako z rozprávky jej vzal slová z úst. Vyzeral ako palác v Indii. Zlatohnedú fasádu hotela zdobili maľované okná od stropu až po zem. Okolo stien sa tiahli ružové kry a tráva bola nádherne zelená ako vystrihnutá z katalógu. Pozlátené stĺpy ktoré držali prístrešok príjazdovej cesty boli prepletené ako povrazy.

Ďalší poslíček, ktorý jej otvoril dvere, bol tentoraz v čiernozlatej uniforme. Úslužne sa jej uklonil a pri oslovení „madam“ ju obdaril žiarivým úsmevom.

Stratila reč, tak mu len kývla hlavou a počkala, kým Adam obíde auto. Podal mu kľúče, prehodil s ním pár slov po anglicky a ten spokojne odišiel preparkovať auto.

„To muselo stáť majetok.“ Vydýchla, keď sa jej znova vrátila stratená reč.

„Nemusí ťa to vôbec trápiť,“ povedal jej Adam ľahostajne, akoby to bola úplná maličkosť.

Zavesil si jej ruku do svojho ramena a vykročili dnu na recepciu. Prešli cez mohutné ebenové vchodové dvere priamo do hotelovej haly. V momente, ako vošli dnu, ju oslepila žiara nablýskaných zlatých doplnkov a mohutného krištáľového lustra visiaceho im nad hlavou. V strede haly sa nachádzala malá fontána. Okolo boli rozmiestnené pohodlné kožené kreslá alebo sedacie vankúše. Pri malých stolíkoch, priamo pri fontáne, boli porozhadzované vankúše na sedenie. Úplné ako v Oriente. Cítila sa ako popoluška. A to ešte nevedela, čo ju bude čakať v izbe.

Adam vyzdvihol kľúče od izieb na recepcii a prešli cez celú halu až k výťahom. Stlačením zlatého gombíka privolali výťah, v ktorom ich čakal úslužný poslíček. Vyviezli sa na dvanáste poschodie, kde sa pravdepodobne nachádzali ich izby.

„Nech sa páči.“

Adam jej s úsmevom otvoril dvere na izbe a ona s otvorenými ústami vstúpila dnu. Ak bude takto zakaždým otvárať ústa, spraví sa jej tam pavučina. Prešla cez priestrannú izbu rovno do obrovskej spálne, uprostred ktorej sa nachádzala majestátna posteľ krémovej farby s baldachýnom. Na nej bolo uložených asi tridsať malých vankúšikov a všade cítila vôňu levandule.

V pravom rohu miestnosti sa nachádzal pozlátený kozmetický stolík a vľavo obrovské balkónové dvere, ktoré viedli rovno na terasu. Tam sa rozhodla zatiaľ nevojsť. Chcela si najprv obzrieť kúpeľňu oproti cez chodbu.

Bola, jedným slovom, luxusná. Mohutná rohová vaňa ju volala. Na povrchu poukladané voňavé sviečky, oproti dve umývadlá a nad nimi veľké zrkadlo vykladané kameňmi. Celá miestnosť bola krásne svetlá a útulná. Zaujala ju aj sprcha s presklenými dverami. Už sa tam videla. Vlažná voda jej steká po rozpálenom tele a ona sa oddáva tomu blaženému pocitu.

Ten apartmán nemal chybu. Ak by si niekedy vysnívala raj, tak by to bolo toto.

„Tak, čo povieš?“

Ozval sa za jej chrbtom Adamov hlas. Celý čas ju sledoval a mal ohromnú radosť z toho, čo videl. Prechádzala sa miestnosťami s rozžiarenými očami. Videl ten úžas a prekvapenie, tešilo ho, že za túto eufóriu môže jeho maličkosť.

„Je krásna,“ vzdychla. „Nič krajšie som nevidela.“

„Som rád. Idem si pozrieť svoju izbu a okolo deviatej sa po teba zastavím. Môžeme si skočiť na raňajky, ak chceš. Určite si už vyhladla, veď si prakticky celý deň nič nejedla.“

„To bude fajn. Tak o deviatej.“ A zabuchla mu dvere rovno pred nosom.

Veľmi netaktné, ale túžila len po jednom. Konečne sa ponoriť do horúcej vane. Cítila sa hrozne špinavá. Po takej dlhej ceste sa niet ani čomu čudovať.

Prešla cez izbu k balkónovým dverám a roztiahla závesy. Chcela, aby dnu prenikli prvé ranné lúče.

„Bože, nádhera.“

Nečakala. Rýchlo otvorila presklené dvere a vyšla na balkónovú terasu. Mala dokonalý výhľad na oceán. Modrý a nekonečný. Na hladine tancovali prvé slnečné lúče. Červeň, meniaca sa na zlato v priamom prenose.

A tá sviežosť! Cítila slanú príchuť až na jazyku. Bolo to pre ňu niečo úplne nové.

Pláž, ktorá lemovala túto krásu, sa zlatisto jagala. Zatiaľ ľudoprázdny raj lákal všetkých do svojich osídiel. Ema mala pocit, že ak čo len raz okúsi hebkosť piesočnatej pláže, už neodíde.

Nevedela sa dočkať, kedy sa rozbehne do priezračných vĺn a nechá, nech jej slaná voda kĺže po tele ako ruky milenca. Živo si to vedela predstaviť.

Napravo jej vo výhľade bránilo jedno z krídel luxusného päťhviezdičkového hotela. No a naľavo zas uvidela celú rajskú záhradu. Rozprestieral sa tam hotelový park plný paliem, malých jazierok a fontána, ktorá menila farby.

Prvý raz je na takomto mieste. Prvý raz zažíva pocit bohyne. Je v raji a toto všetko teraz môže patriť len jej. Mala chuť len tak sa rozbehnúť a užiť si ten neopísateľný pocit slobody.

Zo snenia ju vyrušilo hlasné zaklopanie na dvere. Bol to poslíček. Doniesol jej batožinu. Poďakovala mu ako mohla, vtisla do ruky desať eur a zavrela dvere.

„Konečne.“ Vzdychla.

Odtiahla kufre k posteli a po ceste do kúpeľne zo seba zhadzovala pokrčené oblečenie. O pár minút sa s blaženým povzdychom ponorila do horúcej vody plnej bubliniek.

„Na toto by som si vedela rýchlo zvyknúť,“ vzdychla znova a ponorila sa až pod hladinu.

Hlavou jej vírili myšlienky. Snažila sa ich usporiadať do kopy, no veľmi sa jej to nedarilo. Chcela aspoň na chvíľu vypnúť. Nič nepočuť. Nič necítiť. Ticho.

Po tomto túžiš, Ema? počula neznámy hlas vo svojej hlave. Bol to hlas jej svedomia.

Áno, pokoj.

A čo vlastne chceš, Ema? ozvalo sa jej v hlave.

Neviem, odpovedala sama sebe, možno nevynoriť sa, nechať život odísť von z môjho tela.

To naozaj chceš? O tom pochybujem. Je to niečo iné, to, čo naozaj chceš. Povedz, čo je to? znova sa opýtal ten hlas.

Neviem, nevidím zmysel svojho života, netuším, aké mám poslanie. Čo ak zlyhám?

Už máš zmysel života, len si to nechceš priznať. Pozri, kde si. Musíš žiť, naplno. To je to, o čo sa musíš najviac snažiť. Nezabudni.

Ale čo je to? Je to Adam?

Je to niečo viac, čo je v tebe.

Nerozumiem.

Dozvieš sa.

Chcem to vedieť teraz, naliehala.

Dozvieš sa, povedal ten hlas, už čoskoro... čoskoro...

Prudko sa vynorila z vody a zhlboka sa nadýchla. Pľúca ju pálili a ona si v duchu nadávala. Prečo bola tak dlho pod vodou? Zbláznila sa? Naozaj sa chcela utopiť? Alebo len zaspala? A čo to bolo za hlas v jej hlave?

„Ešte sekundu a bol by som ťa z tej vody vytiahol. Chcela si sa utopiť?“ zasmial sa známy hlas odo dverí.

„Ježiši, Adam!“ zvolala.

Skoro dostala infarkt, keď ho počula za svojím chrbtom. Snažila sa zakryť, ako sa len dalo. No veľmi sa jej nedarilo, keďže väčšina bubliniek už bola fuč.

„Čo tu robíš ? Ako si sa sem dostal?!“

„Nechala si otvorené dvere na balkón.“

Ani sa nepohol. Ďalej sa opieral o rám dverí kúpeľne a nehanebne na ňu zazeral. Ani mu nenapadlo, že by sa mohol aj otočiť. Zrejme ani nechcel.

„Čo?!“ zvolala prekvapene.

„Nečuduj sa. Máme izby hneď vedľa seba. Bola to malina.“ Mykol plecom.

„Neprajem si, aby si len tak preliezal z jedného balkóna na druhý. Vieš, ako sme vysoko?! No jasné, že to vieš, veď to ty si tieto izby objednal.“ Odpovedala si sama.

„Bojíš sa o mňa?“ zašepkal zvodne.

„No to určite.“ Fľochla naňho cez rameno. „Mohol by si sa láskavo otočiť, aby som mohla vyliezť z vane?“

„Rád by som tu ostal... hm... ak by si potrebovala pomoc.“ Lišiacky na ňu žmurkol.

„Adam?!“ zvolala naňho zúrivo.

„Ach, no dobre.“ Rezignoval.

Neochotne a neuveriteľne pomaly sa nakoniec predsa len otočil. Ostal však opretý o zárubňu chrbtom k nej. Zrejme to robil preto, aby ju vytočil. A darilo sa mu to veľmi dobre.

„Si veľmi neopatrná.“ Karhal ju a nenápadne sledoval jej odraz v zrkadle, ktoré sa nachádzalo oproti nemu na chodbe.

„A to akože v čom?“ nechápala.

Vstala z vane a zabalila sa do froté županu. Mäkkého ako páperie. Elegantne poskladaným uterákom si vyšúchala a presušila vlasy. Pritom počúvala výčitky svojho ochrancu.

„Otvorené dvere na balkón, doklady len tak pohodené, a ty vo vani úplne... nahá…“ ledva to posledné slovo vyslovil. „... hľadáš si milenca? Malo to byť pozvanie? Ak áno tak sa hlásim dobrovoľne... a... rád.“

„Veľmi vtipné,“ poznamenala ironicky a prešla popri ňom do svojej spálne. Snažila sa čo najlepšie ukryť, ako ju jeho slová rozrušili. „Nemusíš byť taký hrubý. A čo sa týka toho prvého, tak jediný ninja si tu ty. Pochybujem, že by sa tu niekto namáhal v takej výške z ktorejkoľvek svetovej strany.“

Neodpovedal, ani nevnímal, čo hovorí. Sledoval ju, ako okolo neho prešla s ľahkosťou mačky. A tá vôňa! Citrónová a ešte niečo. Med. Áno, med. Medovo-citrónová hriešnica, zahalená v bielom župane. Ach, ako rád by ju toho kúska zbavil. No vyslúžil by si za to len poriadne zaucho. O tom nepochyboval.

„Ostaň tam, ani sa nepohni, kým sa neoblečiem. Inak za seba neručím.“

Jej ľadový tón ho vrátil do reality a on s neochotným povzdychom zvalil svoje veľké telo na stoličku vedľa jej izby. Hoci by si vedel predstaviť lepší spôsob, ako využiť túto situáciu, prisahal si, že na to pôjde pomaly.

„Nie je to fér,“ zastonal. „Viem si predstaviť aj niečo príjemnejšie, ako čakať tu na teba.“

„Tak to urob a nemusíš čakať,“ odvrkla mu zo svojej izby.

Samozrejme, mala na mysli niečo úplne iné, než mal na mysli on. Preto ešte nevedela, akú hlúposť práve povedala. Tak veľmi sa snažila čo najrýchlejšie obliecť, že si ani neuvedomila, čo povedala. Až kým sa jej za chrbtom neozval Adamov hlas.

„Ako rozkážete, pani moja.“ Zašepkal a otočil si ju k sebe.

Pohľad na jej telo mu vyrazil dych. Mala na sebe len čipkovanú bielizeň a šokovaný výraz. Mokré vlasy jej splývali na plecia a vytvárali tak obraz bohyne.

„Ja... ja...“ koktala a oči jej zmätene blúdili po jeho tvári.

Snažila sa z nej vyčítať, čo má za lubom. Aj keď to bolo už na prvý pohľad úplne jasné. Videla len jedno. Túžbu.

Objal ju okolo pliec a jemne si ju k sebe pritiahol. Cítil na hrudi mäkkosť jej pŕs. Jej svieža vôňa v ňom burcovala všetky zmysly. Šalel. Túžil ju mať. Vlastniť. Chcel, aby bola jeho. Túžil po dotyku jej pier. Chcel ich ochutnať. Chcel ochutnať perami jemnosť jej pokožky.

Už viac nemohol čakať. Neprotestovala. Ani sa nebránila. Bral to teda ako pozvanie.

Sklonil hlavu a jemne sa prisal na jej pery. Boli presne také, ako si ich predstavoval. Mäkké, poddajné a sladké. Ochutnával ich a pritom láskal.

Ema sa ešte stále nebránila. Bolo to nečakané a krásne. Nevedela s tým bojovať. Bolo to iné ako vtedy v uličke, po prvýkrát. Vtedy to bolo živočíšne a žiadostivé. Lomcovala nimi vášeň. Iba čistá vášeň.

No teraz to bolo iné. Také krásne. Nemohla sa brániť. A ani nechcela. Opätovala mu bozk s takou jemnosťou a nehou, akú dostávala. Dávala a prijímala rovnakou ľahkosťou, akoby po tom už dávno túžila.

Ovinula mu ruky okolo krku a pritiahla si jeho hlavu bližšie k sebe. Ich bozk sa tým prehĺbil. Vnoril jej jazyk do úst a vtedy sa spojili. Zahrali si v ústach milostnú hru. Nevedeli prestať. Bolo to silnejšie ako oni sami.

Adam si ju pritiahol tesnejšie k sebe. Chcel ju cítiť viac. Jeho ruky blúdili po jej tele a hladkali to, čo už dlho nikto nepoláskal. Jej telo po tom túžilo, ako smädný na púšti. Bola vyprahnutá ako Sahara, čakala na záplavu rozkoše. Každý jeden dotyk jeho dlane na jej nahom tele ju spaľoval ako oheň.

Prechádzal jej rukami až k pevnému zadku ako stvorenému preňho. Bol šťavnatý. Jemne ho poláskal a opáčil.

Počul, ako Ema slastne vzdychla. Privinula sa k nemu oveľa tesnejšie. Viac sa už ani nedalo, ešte kúsok a spojili by sa v jedno. Chcela cítiť jeho mužnosť na svojom tele. Chcela ju cítiť vo vnútri. Bola vo vytržení. Chcela ho. Bože, a ako veľmi ho chcela. Až to bolelo.

A teraz bol tu. Láskal ju presne tak, ako to mala najradšej. Pomaly si ju dobýval a ona nemala vôľu mu vzdorovať. Bola len jeho. Stačilo len slovo a oddala by sa mu, neváhala by ani sekundu.

Vtom ju od seba odstrčil, až skoro padla na posteľ. Ešte stále mala zatvorené oči a pery zvodne pootvorené. Neverila, že všetky tie úžasné pocity zmizli.

„Nie,“ zvolal Adam, hoci tomu ani sám neveril. „To nesmieme. Nie teraz, nie tu...“

Z omámenia ju vytrhlo bolestné zvolanie. Až priveľmi rýchlo precitla. Jeho odmietnutie na ňu zapôsobilo ako ľadová sprcha. Uvedomila si, čo sa práve mohlo stať. No vďakabohu, že sa nestalo. Alebo bohužiaľ?

Stála takmer úplne nahá uprostred miestnosti. S mužom, ktorý ju chcel rovnako ako ona jeho, ale aj napriek tomu to z nepochopiteľných dôvodov prekazil.

„Ó Bože... ó bože...“ lamentovala a začala pochodovať po izbe v snahe do niečoho sa rýchlo zahaliť. „Čo som to spravila... čo si to TY urobil?“

Nevedela, prečo plače. Či kvôli tomu, že skoro podľahla jeho láskaniu a na jej počudovanie sa jej to páčilo, alebo preto, že ju odmietol.

Adam chcel celú situáciu zachrániť a uchlácholiť ju. Plakala, a to len kvôli nemu. Túžil si ju privinúť na hruď a upokojiť, ale vytrhla sa mu. Uvedomil si, že svojím odmietnutím jej ublížil viac, ako keby sa s ňou práve vyspal.

„Nechaj ma, choď preč,“ vyháňala ho.

Nechcela ho teraz ani vidieť. Veľmi sa hanbila. Nevedela, čo si má myslieť. Bola hrozne zmätená. Potrebovala byť aspoň chvíľu sama. Aspoň päť minút, kým sa z toho všetkého spamätá. A uloží si svoje pocity na správne miesto.

„Idem,“ súhlasil nakoniec. „Počkám ťa na chodbe. Dobre? Potom pôjdeme na raňajky.“

„D-dobre, ch-choď už.“

Súhlasila, hoci vôbec nemala chuť na jedlo. Chcela len, aby odišiel. Bolo jej úplne jedno, kam. Hlavne nech je už preč.

Adam vyšiel na chodbu a zavrel za sebou dvere. Pochopil, že on je teraz to posledné, čo Ema potrebuje.

Ema si sadla na posteľ a trikrát sa zhlboka nadýchla. Musela sa trochu upokojiť a usporiadať si myšlienky. Stále nemohla uveriť, že dovolila, aby k tomu došlo. Rozum jej vypovedal službu a nahradili ho hormóny a ona sa nechala unášať.

Snažila sa prísť na to, ako k tomu vlastne prišlo. Zvrtlo sa to príliš rýchlo. Chcela prísť na to, prečo sa vôbec nebránila. Prečo to dovolila?

Nakoniec usúdila, že to takto proste malo byť. Niekde hlboko v sebe to už dlho potláčala a jednoducho to muselo vyplávať na povrch. Ale aj tak vedela, že po tom túžila, odkedy sa po prvýkrát pobozkali. Proste to tak malo byť. Bolo to len otázkou času. Nič viac.

Teraz sa musí vzchopiť a ísť ďalej. Nie je prvá a ani posledná, ktorej sa to stalo. Preboha, veď je slobodná žena! Môže si robiť, čo chce. Aj keby sa vyspala s polovicou hotela. Nikomu do toho nič. Zodpovedá sa predsa jedine sebe a Bohu. Nikomu inému.

Vstala, hodila na seba fialový overal kraťasového strihu, vlasy si zopla do prísneho drdola na temene hlavy, obula žabky a vykročila k dverám.

Je čas postaviť sa realite zoči-voči. Má na výber, buď sa Adamovi ospravedlní, alebo sa bude tváriť, že sa nič nestalo. Keďže si nebola vedomá toho že by spravila niečo zlé, rozhodne sa priklonila k tej druhej možnosti.

Adama našla presne tam, kde povedal. Za dverami.

Keď začul, ako sa dvere na jej izbe otvorili, v momente vyskočil na nohy a čakal, čo bude. Na jeho prekvapenie vykročila popri ňom k dverám na hotelovú chodbu, bez slova mu naznačila aby ju nasledoval, čo aj urobil, a spolu vykročili k výťahu.

Bol celý nesvoj, keď mlčala. Tvárila sa, akoby sa nič nestalo, ale stalo sa. Zrejme si to nechcela priznať, nechcela si priznať, že opäť túži po mužovi. Musí jej ukázať, že to nie je nič zlé. Ale úplne prirodzená reakcia.

Prerušil to len z toho dôvodu, že nechcel, aby to bolo tu, v hoteli. Chcel, aby najprv prežili romantický večer pri sviečkach a potom... oddali by sa jeden druhému. Tak to plánoval.

„Nechceš sa porozprávať?“ odkašľal si, lebo mu hlas preskočil o oktávu vyššie.

Nahol sa ponad ňu a stačil gombík na privolanie výťahu. Poslíček ani nestihol zareagovať a vyplašene naňho zazeral.

„Ani nie,“ odpovedala s nepríjemným pokojom v hlase.

„Ja si myslím, že by sme si mali niečo ujasniť.“

Ema si dávala až prehnaný pozor na to, aby sa Adama nedotkla ani vlasom. Bála sa, že by v nej jediný jeho dotyk prebudil to, čo sa tak veľmi snažila potlačiť.

„Chceš ísť najprv niekde inde? A až potom na raňajky?“ opýtala sa úplne nevinne.

„Čo?“ nechápal.

„Chcel si si niečo ujasniť. Tak to práve robím. Najprv by som sa chcela najesť a potom by sme mohli ísť na pláž. Už sa neviem dočkať.“ Nahodila veselý tón snažiac sa odvrátiť jeho pozornosť iným smerom. Čo sa stalo, stalo sa. Prečo to jednoducho nenechá tak?

„Áno, je to dobrý nápad,“ súhlasil, „ale to nie je to, o čom sa s tebou chcem rozprávať. Musíme si vysvetliť, čo sa pred pár minútami medzi nami stalo.“

„To je jasné,“ odpovedala mu so širokým úsmevom „Máme za sebou dlhú cestu, Adam. Stalo sa, čo sa stalo. Zrejme za to môže posun časového pásma. Boli sme zmätení. Je to v poriadku. Bola to len chvíľková slabosť, nič viac. Nemal by si sa nad tým viac trápiť. Sľubujem, že viac sa to už nestane. Platí?“

Bol v šoku. Kedy si stihla vytvoriť taký názor na vec. Vôbec nevedel, čo má na to povedať. Slovo šokovaný by teraz ani zďaleka nevystihovalo jeho duševný stav.

„Väčšiu blbosť som ešte nepočul.“

„A čo si chcel počuť? Anatómiu môjho tela už poznáš, myslím si, celkom dobre. Načo to komplikovať?“ Mykla plecom a vystúpila z výťahu.

Prešli krížom cez vstupnú halu do reštaurácie, ktorá sa nachádzala vedľa recepcie. Ema už bola naozaj hladná a cítila, že ak si okamžite niečím nenaplní žalúdok, tak isto iste omdlie.

Zvyšok rána premlčali. Nikto z nich viac k tejto téme nič nepovedal a Ema tomu bola vcelku vďačná. Nechcelo sa jej to viacej rozoberať. To, že po Adamovi naozaj zatúžila ju vyviedlo z miery, ale najviac ju rozhodilo jeho odmietnutie. Stačila len sekunda a úplne by sa mu oddala. No zaváhal, a to bol jeho koniec.

Po raňajkách sa jej nechcelo ísť naspäť do izby, kde by jej všetko pripomínalo ich chvíľkové vzplanutie. Mala úplne iné plány.

„Ideme?“ spýtala sa nevinne.

„A kam?“ Adamovi skoro zaskočila káva, ktorú práve dopíjal, pretože myslel presne na to isté, na čo pred chvíľou myslela Ema.

„Von predsa. Chceš byť celý deň zavretý na izbe? Chcem si to tu poriadne obzrieť.“ Pomädlila si ruky.

„Veď sme len pred chvíľou prišli. Nechceš si po takej dlhej ceste oddýchnuť?“

Ema nesúhlasne pokrútila hlavou a vstala pripravená na odchod.

„Neber to osobne, ale ja nie som taká zazobaná, aby som si mohla toto dovoliť každý rok. “

Adam si jej sarkastickú poznámku nevšímal. Nevedel, či ho chcela uraziť, alebo to myslela len tak mimochodom. Jednoducho to ignoroval.

„Ako chceš,“ zamrmlal a nasledoval ju von z hotela.

Povedal si, prečo nie? Veď to on ju sem uniesol. Áno, mal ju ukryť niekde do bezpečia na pár dní, možno na týždeň niekde do lesa na samotku. Ale on si vybral lepší spôsob. Teraz mu je vydaná na milosť a nemilosť. Môže ju tu držať tak dlho ako chce, až kým ju nepresvedčí, že nie všetci chlapi sú ako Peter alebo Martin. Chcel, aby sa viac spoznali. Možno sa doňho Ema zamiluje rovnako ako je do nej zbláznený on.

Možno to bolo len jeho zbožné želanie a možno to nevyjde. Ale za pokus to rozhodne stálo. Ako sa hovorí. Risk je zisk.

4. kapitola

„Skvelé.“ Vzdychla a pomaličky postupovala čoraz hlbšie do vody.

„Nie, ďakujem.“

„Čo?“

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Úvod

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola