Tatiana Brezinská

To nerieš!

Ukážka z elektronickej knihy

„15 ročné manželstvo a hádky, ktoré sú na dennom poriadku. Je to korenie lásky, alebo začiatok konca? Kniha bez zbytočnej tragédie, skôr úsmevne pripomína možno aj to vaše spolužitie...“

Venujem všetkým ešte nenarodeným deťom a ich statočným mamičkám.

Tento príbeh je vymyslený.

Jeho hlavní hrdinovia neexistujú a spojitosť s rovnakými menami je čisto náhodná.

Jeho jednotlivé časti, zážitky a dialógy sú útržkami zo skutočných životov v našich domácnostiach.

Prológ

Pätnásť rokov manželstva. Je to veľa či málo? Neviem. Viem len, že ubehli prirýchlo. Občas sa pristihnem pri tom, že si nespomínam na život predtým. Aké to, dofrasa, bolo? Keď som bola len dcéra a sestra. Žiadna manželka a matka. Fakt neviem. Je to také hmlisté a také neosobné, akoby sa ma to ani netýkalo. Zvláštne. Nepociťujem smútok, ani nostalgiu. Tú už vôbec nie. Dokonca ani hnev. Len ma naozaj zaráža, že si na to obdobie nejako extra nespomínam. A pritom som v škole nikdy nemala problémy. Bola som celkom obľúbená. Dostatočne priebojná a inteligentná. Žiadny šedý priemer, ale na druhej strane, nepatrila som ani ku kráskam ročníka. Boli to takmer normálne roky môjho života, nič, čo by som chcela vedome, či podvedome vytesniť. No dobre, niečo zamlčujem. Ale na to máme ešte čas. Ešte sa necítim pripravená zdôveriť sa. Možno práve preto je mi toto obdobie môjho života také vzdialené. Absolútne.

Akurát nedávno som si spomenula na svoju prvú trvalú. Ani neviem prečo. Pozerala som si nejaké veci na internete a zrazu na mňa vyskočili takmer dobové fotografie. Z deväťdesiatych rokov dvadsiateho storočia. Áno, z istého uhla pohľadu boli dobové. To najhoršie čo móda, účesy a mejkap mohli kedy priniesť, boli osemdesiate a deväťdesiate roky. Celé zle.

Mala som štrnásť rokov a v ruke som zvierala malý obrázok vystrihnutý z Brava. Neviem, či to bola Sandra alebo Brooke Shieldsová. Viem len, že som nabehla na dohovorenú hodinu do kaderníctva, opatrujúc výstrižok, ako obrázok Panny Márie získaný pri birmovke, a sadla som si do kresla.

Výsledný výtvor mal veru čosi spoločné s mojou katolíckou vierou. Vyzerala som totiž ako baránok Boží. Malé kučierky na polodlhých vlasoch spôsobili, že mi poskočili ešte vyššie o niekoľko centimetrov a výsledný efekt mal veľmi, skutočne veľmi ďaleko od želanej podoby. Hanbila som sa ísť domov. Našťastie, nad mestom už visel súmrak a ja som svoj výbuch na hlave zakryla do milosrdnej tmy.

Hneď po príchode domov som sa sklonila nad vaňu, bytom sa razom plazil smrad trvalej a vlasy som umývala a umývala, až kým som nemala pokožku na hlave aj rukách bordovú a citlivú na akýkoľvek dotyk. Nepomohlo to. Potoky sĺz, hnevu aj zúfalstva sa mi liali po lícach. Trvalá ondulácia v deväťdesiatych rokoch bola naozaj kvalitná. Miliónová. Sedela som zúfalo na kraji vane a jediné, čo mi napadlo, bolo pripraviť si mamine várové nátačky. Ani neviem, či majú iné pomenovanie. Takto ich poznám už roky. Oranžové nátačky z tvrdého plastu, vhodné do vriacej vody a čierna, tiež plastová vec, ktorou sa zachytili vlasy.

Aj tento pokus vyšiel mizerne. Kučery som síce mala väčšie, ale končeky vlasov mi stáli na každú stranu v nepekných chuchvalcoch. Bolo to zlé. Otrasné. Keby sme mali doma strojček, asi idem okamžite na koleno. Takto som si svoj kalich horkosti musela vypiť do dna.

Prvé dni v škole som bola terčom posmechu. Aby som sa z toho psychicky nezložila, prijala som žarty a začala som si sama zo seba uťahovať. To mi pomohlo prekonať niekoľko mesiacov, kým trvalá oslabla a vlasy trochu podrástli. Konečne začali byť vlnité a pekné. Dokonca pri korienkoch aj zdravé. Nechápala som, prečo som vlastne chcela trvalú, keď moje vlastné vlasy boli pekné.

Keď sa teraz pozerám na vlasy svojej dcéry, vidím, ako sa veľa vecí zmenilo. Od mojej trvalej ubehlo dvadsaťtri rokov a moja dcéra mala teraz sladkých štrnásť. Ale móda bola iná. Dievčatá už netúžili po umelo vytvorených kučerách. Sára mala hustú hrivu a farbu vlasov ako havran. Leskli sa jej zdravím a kvalitou. Nemala žiadne chúťky niečo meniť. Dokonca to nepreháňala ani s mejkapom. Príroda ju asi mala veľmi rada, pretože pleť mala bezchybnú a mihalnice prirodzene husté a dlhé.

Šťastné dieťa. Teda, aspoň z môjho pohľadu. Nič jej nechýbalo. Jedináčik so všetkými výhodami. S vlastnou izbou vo veľkom rodinnom dome uprostred neveľkej, ale dobre vybavenej dediny.

Jediný problém bol v tom, že s ňou začala plieskať puberta a na svojich rodičov sa pozerala ako na bytosti z praveku. Narodení v minulom storočí. Hodní pohŕdania a nezúčastnených pohľadov. Toto puberťákom išlo vždy dokonale. Nevidieť, nepočuť, keď sa im to hodilo. Ignorovať čokoľvek, čo nezapadalo do ich ideálneho prežívania.

No a druhá vec. To moje pätnásťročné manželstvo. Obávam sa, že ma chytá ponorková choroba. Môj muž mi lezie na nervy. Nie úplne, ale čiastočne už áno. Detaily, ktoré som si predtým nevšímala, alebo ma nijako zvlášť netrápili, či nezaťažovali, sa teraz predrali úplne na povrch. Privádzajú ma do vývrtky. Napríklad ponožky hodené vedľa koša na špinavú bielizeň. Akoby mu mala ruka odpadnúť, keby ich rovno vložil do koša. Ja viem, že je to absolútna kravina. Ale keď tie smraďochy dvíhate zo zeme dennodenne, máte chuť napchať mu ich do zadku.

Alebo tie hnusné zlozvyky. Pažravý ako pes, furt by niečo mlsal. V posteli si rozbaľuje cukríky, potom zaspí, dusí sa nimi a chrchle niekoľko minút, kým sa mu zatúlaný cukrík podarí znova dostať do ústnej dutiny. Šľak ma triafa. A najviac ma ide rozdrapiť, keď ráno ustieľam a nájdem obaly od cukríkov skryté pod vankúšom. To sú situácie, kedy by som ho najradšej zabila. Bez mihnutia oka a výčitiek svedomia. Dokonca si myslím, že v prípade takejto vraždy by mal súd prihliadať na poľahčujúce okolnosti.

Takže pätnásť rokov. Jeden manžel, jedno dieťa. Ja mám tridsaťsedem a môj muž o desať viac. Na spánkoch sa mu už robia šediny a z uší mu začínajú trčať chlpy. Občas aj z nosa. Ale na ten vidí, tak si ich strihá. Na uši kašle. Razí filozofiu - čo nevidím ja, nevidí nikto. Ruky pri čítaní naťahuje pred seba, lebo už prd vidí, ale okuliare odmieta. Lebo by tým utrpelo jeho ego. Asi. Päťdesiatka na krku a on sa tvári ako junček. Pred pár týždňami sa vrátil domov s prepichnutým uchom. Somár starý. Ucho sa mu zapálilo. Lebo, ako inak, hanbil sa to dať urobiť odborníkovi. Nejaký kamarát mu lalok potrel vodkou a zobral zo šijacích pomôcok svojej ženy najväčšiu ihlu. Čistý masochizmus. Ale komu niet rady, tomu niet pomoci. Ucho mal červené ako pavián riť a bolelo ho to ako vojnového veterána zranenie z bojov. Neľutovala som ho. Len som si poklepkala po čele a pokojne som mu povedala: „Aj debilita je dar Boží.“

Tri dni sa so mnou nerozprával. Bol to čistý wellness. Bol zdutý, nič odo mňa nechcel. Ani v posteli, ani v kuchyni. Vyžral všetky zásoby paštét zo špajze, zatiaľ čo ja som si pochutnávala na segedínskom guláši. Dal by si, ale hrdosť mu to nedovolila. Po troch dňoch dobrovoľnej diéty a trucovania ustúpil a vyžral zvyšky segedínu z hrnca tak dokonale, že som ho takmer vložila do linky neumytý. Medzitým sa mu začalo hojiť ucho a všetkých otravoval tým, aby sa mu na tú jeho náušnicu s falošným diamantom pozerali. Prisahám, že keby si dal na krk ešte aj nejakú striebornú reťaz, hrubú ako z bicykla, tak podám žiadosť o rozvod. Alebo ho na nej obesím.

Aha, zabudla som na jednu podstatnú vec. Volám sa Jana a on Rudo. A pekelne si lezieme na nervy.

1. kapitola

Túžila som po tichu. Žiadna hudba, žiadna telka. Len ticho. Cítila som sa unavená a vyžmýkaná, najmä psychicky. Chcela som si hovieť v kresle a len tak bezmyšlienkovite hľadieť pred seba. Presne taká bola moja predstava aktuálneho relaxu. Lenže. Doma bol Rudo aj Sára. Tam sa akýkoľvek pokus o oddych končí.

„Mamíííí, môžem si požičať tvoje červené topánky?“

„Načo ich chceš?“

„Asi na nohy, nie?“

Odpoveď mojej dcéry ma prinútila dvakrát sa zhlboka nadýchnuť a vydýchnuť. Inak by som vystrelila z gauča a poriadne ju zhúkala. Hlasivky som ešte ochotná drať. Ruky už nie. Ale trvalo mi dlho, kým som sa naučila krotiť sa. Na jej krik som zvyčajne reagovala krikom, bola som podráždená a prednasratá na všetko. Ona reagovala rovnako a tak sme si vytvorili medzi sebou bludný kruh plný kriku.

Zakaždým, keď sa ma moja dcéra pokúsila vytočiť nejakou svojou pubertálnou uštipačnou poznámkou, dookola som si opakovala: Deti sú dar Boží! Nezabiješ!

Zvyčajne to pomohlo. Nie nadlho, ale aspoň na daný okamih.

„Predpokladám, že si ich nechceš zavesiť na uši. Ide mi len o to, či sa budú dať ešte nosiť. Väčšinu vecí mi zhumpľuješ skôr, ako z nich odstrihnem visačku.“

„Mami, nebuď úzkoprsá.“

Moje dieťa mi práve povedalo, že som úzkoprsá! Pokojne sa mi pritom pozeralo do očí a očakávalo moju kladnú odpoveď. Nechala som ju chvíľu potiť sa vo vlastnej šťave. Zvažovala som možnosti, ale už vopred som vedela, že jej vyhoviem. Pre pokoj v rodine, aj preto, že toto asi robia všetky dcéry matkám. Ja teda nie, ani sestra, ale tam bol úplne iný dôvod.

„Chcem si ich vziať do kina.“

„Len do kina?“

„Ja neviem,“ pohodila vlasmi. „Možno si potom pôjdeme sadnúť niekam na pizzu.“

„A k tomu potrebuješ moje červené lodičky?“

Dcéra mi práve venovala dôverne známy pohľad, ktorý vyjadroval celé spektrum jej emócií. Pravek, opice, minulé storočie, staromódnosť, nechápavosť...

„Daj jej ich a budeš mať pokoj.“

Rudo vedel vždy vhodne zasiahnuť. Išlo mi o princíp, nie o to, aby som svojej dcére nepožičiavala veci.

„Sú to štekle, Rudo. Ona má štrnásť rokov.“

„Ale vyzerám na osemnásť.“

„Tým si si nepomohla, slečna.“

„Ježííííš, mamíííí. Mám dlhé štíhle nohy. A nové obtiahnuté džíny. Keď si dám tie tvoje topánky, budem sexy.“ Žobronila. Jej argumenty neboli práve najvhodnejšie, predsa len, mala iba štrnásťročný rozum. Ale vedela som, že všetko je pravda. Má štíhle nohy. Aj nové džínsy. A fakt by bola sexy. Ale chcela som, aby bola moja nedospelá dcéra s prsiami ako lentilky pod kobercom sexy?

„Ty nemáš byť sexy. Máš si zapletať vrkoče a čítať Annu zo Zeleného domu.“

„Koho?“

Netrafila som. Sára číta Twilight a 50 odtieňov šedej. Annu som čítala ja. A plačem pri nej zakaždým, keď ju vysielajú na TV Doma počas veľkonočných sviatkov. Stále som potajme zaľúbená do Gilberta. Keď Jonathan Crombie, ktorý ho hral, náhle zomrel, poplakala som si a celý týždeň som na jeho počesť pálila v svietniku na terase sviečky. Rudo mi nadával, že len zbytočne míňam sviečky kvôli atmosfére, ale skutočný dôvod som mu radšej nepriznala. Smial by sa.

„Sára, ak na nich zbadám čo len škrabanec, tak ti zhabem aj tie rifle.“

„Ďakujem, mami.“

Sára mi vtlačila na líce vďačný bozk a skôr, ako by som mala šancu rozmyslieť si to, schmatla topánky a zmizla za terasovými dverami.

„To decko si s nami robí čo chce.“ Rudo si sadol do kresla oproti mne a odpil si z piva v plechovke. Na čele mal kropaje potu. Hoci bol podvečer, bolo dusno a ťažko sa dýchalo. Túžila som po jarnom vánku, ktorý by osviežil vzduch.

Obloha bola bezoblačná, nezdalo sa, že by prišlo vyslobodenie v podobe príjemného letného dažďa. Vedela som, že večer si budem musieť natiahnuť hadicu alebo pustiť rozprašovače. Kríky, stromy aj trávnik potrebovali vodu. Kvetov som až tak veľa nemala, ale aj tie v kvetináčoch dostali závlahu len ráno a teraz už boli povädnuté a akoby bez života.

Rudo zavrel oči. Hoci sedel, oddychoval. Črty tváre sa mu upokojili a jemné vrásky okolo očí na chvíľu zmizli. Tvár mal opálenú, lebo celé dni trávil na slnku. Ruky má veľké a silné. Pokojne dýchal.

Zrazu oči otvoril, odpil si z piva.

„Prerástla nám cez rozum,“ povedala som, len čo bol opäť sústredený na mňa.

„Jedináčik. To je asi diagnóza. Mali sme mať ešte jedno dieťa.“

„Jedno je akurát.“

„Jedno je jedno.“

„Prečo sa k tomu zasa vraciaš? Aký to má význam?“ Už sme to prebrali niekoľkokrát. Zvažovali sme možnosti pre a proti. Premýšľali sme rozumom aj srdcom. Zakaždým sme sa zhodli, že sa na druhé dieťa necítime.

„Nie sme ešte takí starí,“ pokrčil ramenami. Zjavne nepovažoval v tejto chvíli tému za uzavretú.

„Ty už starý si. A medzi deťmi by bol veľký vekový rozdiel. A sú situácie, kedy by som bola najradšej vdova,“ vyhŕklo to zo mňa náhle. Spontánne. Sama som bola prekvapená úprimnosťou, ktorá sa mi vydrala z hrdla.

Rudo si priložil plechovku k ústam, ale nenapil sa. Neviem, či bol viac šokovaný, alebo pobavený. Takéto priznanie určite nečakal. Pokýval hlavou. Akoby sa zmieril s osudom, ktorý ho čakal. Nebol pohoršený. Bol pripravený. To pobavilo mňa.

„Vdova? Mám sa ťa báť? Prečo nechceš byť radšej rozvedená?“

„Rudo, veď si to len porovnaj. Status rozvedená a vdova.“ Rukami som naznačila váhy a pri slove vdova mi pravá ruka vyletela prudko hore.

Môj muž vyzeral, že premýšľa. Dlho. Mlčal, očami hľadel do seba. Asi na svoj mozog. Upil si z piva. Konečne. Celý čas totiž držal tú blbú plechovku pri ústach. Ja som medzitým dopila kávu. Vyfajčila cigaretu. Odhryzla z jablkového koláča. Zostarla o niekoľko minút.

„Keď sa na to pozriem z praktického hľadiska, tak máš pravdu. Navyše by si dostala slušné peniaze zo životných poistiek. Zdedila by si firmu a dom. Ale aj zamestnancov, odvody a iné platby. Budeš to mať ťažké, ale po pár mesiacoch by si sa zorientovala.“

Toto zo seba vysúkal. Ale tváril sa pri tom, akoby objavil plutónium. Celkom ma pobavilo, že pristúpil na moju hru.

„Nehľadaj za tým žiaden úmysel. Ide doslova len o status v spoločnosti.“

„Janka, verím, že ty by si si so mnou nešpinila ruky.“

„Ale jasné, Rudko,“ nabehla som na jeho rétoriku. „Ja by som si niekoho najala.“ Žmurkla som.

„Trúba,“ počastoval ma nadávkou, ktorá nemohla uraziť, ale dostatočne vyjadrila jeho aktuálne pocity.

Postavil sa z kresla a odkráčal do záhrady. Sledovala som ho pohľadom. Vo svojom veku mal stále dobrú postavu. Mal síce malinké pivné bruško, ale keď stál vzpriamený, aj to sa úplne stratilo. Hustú hrivu vlasov si dal strihať na minimum. Vyzeral tak mladšie. A stále dokázal byť šarmantný a vtipný. Viem, že iné ženy by ho brali okamžite. V konečnom dôsledku, aj mne sa stále páčil. Fyzicky. Od čias, kedy sme sa zoznámili, sa veľmi nezmenil. Stále vyzeral rovnako dobre, len už to nebol mladý muž, ale zrelý chlap.

Len tie jeho zlozvyky ma znechucovali. Posledné mesiace som sa cez ne dokázala preniesť len s obrovským sebazaprením.

Už roky som pracovala z domu. Ako účtovníčka. V suteréne domu som mala kanceláriu a dostatočné množstvo klientov, aby som mala slušný príjem. Páčilo sa mi nebyť obmedzovaná od-do. Takto som mohla vstať, bez stresu pripraviť raňajky, dať si sprchu. V lete sa poprechádzať bosá po našom anglickom trávniku a v zime pozorovať cez okná padajúce vločky. Páčilo sa mi robiť, koľko potrebujem, nie koľko musím.

Rudo mal zas stavebnú firmu. Zakladal ju už pred rokmi, mala svoje zázemie a slušnú reputáciu. Vďaka tomu sme postavili veľký dom, dobudovali stodolu, bazén a veľký altánok na grilovačky. Boli sme v dobrom veku, mladosť už síce bola v háji, ale ani staroba ešte neklopala na dvere. Dcéra nás už nepotrebovala nonstop a my sme si mohli užívať život.

Napriek tomu, som niekde vo svojom vnútri pociťovala nespokojnosť. Nebola to žiadna kríza. Nepotrebovala som iného chlapa. Skôr by som bola spokojná bez neho... Nehovorím, že nastálo, ale na isté obdobie áno. Žiť si len tak, sama pre seba...

S povzdychom som vstala z pohodlného kresla a vybrala som sa za svojím mužom.

„Čo je?“ otočil sa. „Ideš ma utopiť v bazéne?“

Chcelo sa mi smiať. Rudo bol urazený! Poriadne! Myslela som si, že to pustil jedným uchom dnu a druhým von. Mýlila som sa.

„Alebo ma v stodole hodíš na cirkulárku?“

„Je zapnutá?“ Moja blesková otázka ho nepobavila. Zagánil na mňa.

„Idem si zaplávať,“ oznámil mi stroho. Bleskovo zo seba strhol tričko a kraťasy. Stál predo mnou úplne nahý. Zdvihol ruky a spravil elegantnú šípku do bazéna. Sadla som si na ležadlo a mlčky ho pozorovala. Zábery jeho rúk boli isté a sklz dokonalý. Odložila som myšlienky na manželovraždu a poddala som sa oveľa hriešnejším myšlienkam.

Večer dom spustol. Sára bola v obtiahnutých rifliach a mojich červených topánkach kdesi s kamarátmi na záťahu. Môj muž išiel na dohodnuté preložené pracovné stretnutie. Súmrak zahalil záhradu do tmy. Ale len do momentu, kým som nešťukla do vypínača a nezažala som malé lampy lemujúce chodník od domu až na koniec pozemku ku stodole.

Sama. V tichu. So svojimi myšlienkami. Hriech neotvoriť si správne vychladené červené víno. Vychutnať jemný letný vánok na terase, ktorý sa nečakane objavil, započúvať sa do dokonalého orchestra cvrčkov a drobného hmyzu. Cez plecia som si prehodila veľkú šatku, pohodlne sa usadila a privrela oči. Príjemné teplo sa mi rozlievalo telom. Šírilo sa od panvy, pošteklilo, spôsobilo zimomriavky.

Stále som na svojom tele cítila Rudove ruky. Cítil, že ho pozorujem. Keď plával nahý. Videl ako si vyzliekam svoje letné šaty. Neváhal. Vyšiel z bazéna a už bol celkom solídne pripravený. Zvalil ma na ležadlo. Prikryl moje rozhorúčené telo svojím mokrým. Trvalo len pár sekúnd kým do mňa vnikol, a len pár minút, aby ma dokonale uspokojil. Poznali sme každý centimeter na našich telách. Vedeli sme, čo a ako robiť. Táto súhra mi vyhovovala. Nepotrebovala som pokušenie, stačila istota, ktorú mi v sexe Rudo dokázal ponúknuť. Bolo to dokonalé. DOKONALÉ.

Ešte aj teraz, niekoľko hodín potom, som sa usmievala. Kvapky orosenej vody stekali po pohári a znova mi pripomenuli mokré Rudovo telo. Stále pevné, dobre vytvarované. Dôverne známe.

Bože, prečo mi v iných veciach tak lezie na nervy? Prečo mi tak veľmi prekážajú maličkosti?

Otvorila som oči a zahľadela sa do tmy.

Kedy sa to celé začalo meniť? Netuším. Od začiatku sme boli zohratá dvojka. Vo všetkom. Od prvého momentu, keď sme sa prvýkrát stretli na Dubníku.

Pravda, Dubník pri Starej Turej už dávno nebol tým, čím býval. Kedysi vychýrené rekreačné stredisko malo svoju najväčšiu slávu za sebou. Okolo jazera bolo ešte pár chatiek a bufetov, ktoré prešli rekonštrukciou, ale nad všetkým vyčnievali rozostavané alebo opustené hotely. Ponúkali smutný pohľad. Na zmarené sny, vyhodené investície, nedokončené projekty. Tony betónu, ktoré mohli byť niečím príbytkom. Smeti a neporiadok.

Ale v spomienkach na moje detstvo bol Dubník čarovný. Preto som sa tam rada vracala. Rozložila som si deku na mierne odľahlom mieste a zatínala som zuby, keď som vstupovala do vody, ktorá by neprešla žiadnym testovaním hygienikov.

Bola som pri Dubníku aj vtedy. V to lenivé sparné augustové popoludnie. Keď ešte august bol skutočne horúci a slová pesničky od Petra Nagya boli pravdivé.

Ležala som na bruchu na svojej károvanej deke, počúvala Backstreet Boys zo slúchadiel a čítala kriminálny román od Joy Fieldingovej. Mala som 21 rokov, pracovala som ako účtovníčka v jednej malej firme a život sa mi zdal konečne neskutočne pohodový. Nevyhľadávala som mužskú spoločnosť a nerobila som si ťažkú hlavu z toho, že nikoho nemám. Zarábala som na seba, oslobodila som sa od nepeknej minulosti a teraz mi bolo neskutočne fajn.

Možno práve preto sa tam v to popoludnie objavil Rudo a môj život sa v tom okamihu začal meniť.

„Ahoj, môžem si rozložiť deku vedľa teba?“

Mal dosť silný hlas na to, aby som ho dobre počula napriek hudbe, ktorá mi hrala do uší. Zodvihla som hlavu od knihy. Nado mnou sa ako Rhodský kolos týčil muž. Za normálnych okolností by som sa možno aj zľakla. Vôkol nebolo nikoho a pri mne stál obrovský chlap.

„Pokiaľ si inde nenašiel miesto, pokojne.“ Ironicky som mu naznačila, že trávnatá plocha je taká veľká, že by mohol mať deku kdekoľvek inde, nie dva metre odo mňa.

„Som rád, že nenamietaš,“ pousmial sa.

„Toto je verejné priestranstvo. Nemám ho predplatené.“

Moja irónia ho nijako zvlášť neurazila. Prestrel si deku pár metrov odo mňa, stiahol zo seba kraťasy a tričko a sadol si. Z batoha si vytiahol krém na opaľovanie a dôsledne si natrel nos. Okamžite som siahla po tom svojom. Takisto sa hrdil poriadnou vrstvou ochranného krému. Netušila som, či to chlapík robí bežne, alebo si tak trochu zo mňa strieľa. Ale pripadalo mi to ako zvláštna náhoda.

„Zostaň pokojná,“ prehovoril do mojich myšlienok, „keby som si nos nenatrel, okamžite by som si ho spálil. Je to moje najcitlivejšie miesto,“ usmial sa na mňa dvomi radmi bielych a bezchybných zubov. V duchu som mu za to zložila poklonu.

Mimovoľne som zavadila pohľadom o jeho vydutú prednú časť plaviek. „Nuž, proti gustu žiaden dišputát.“ Sklonila som hlavu späť ku knihe. Z vedľajšej deky sa ozval tlmený smiech. Potichu som sa pousmiala aj ja. Aspoň nebol suchár. Vlastne ma celkom zaujal. Zdal sa mi taký netypický. Určite iný ako muži, ktorých som doteraz poznala a s ktorými som išla na rande. Väčšinou nevydarené.

Dlhé minúty sme ležali pár metrov od seba. Opaľovali sme sa. Ja som čítala, on lúštil krížovku. Potom sa zodvihol, vošiel do vody, zdržal sa v nej niekoľko minút, vyšiel von, pohrabal sa v batohu a odišiel smerom k najbližšiemu bufetu.

Len čo sa vrátil, poklepal ma po pleci a podal mi nanuk. Tvaroháček. Najlepší nanuk na svete.

„Dúfam, že som sa ti trafil do chute.“

„Dokonale,“ priznala som a rukou som naznačila, aby si sadol. Rýchlo som si ho rozbalila, aby sa mi neroztopil ešte v obale. Ťukla som svojim nanukom o jeho. „Som Jana.“

„Rudo.“

Znova sme sa odmlčali. Hltavo sme jedli ešte stále studenú pochúťku. To ticho mi neprekážalo. Bolo to zvláštne. Za iných okolností by to bolo trápne. Ale v tomto prípade to bolo prirodzené ako pravidelné dýchanie.

V momente, ako som dojedla, zobral paličku, zodvihol sa z deky a obe odniesol do najbližsieho smetného koša.

Chlapec si zjavne vážil prírodu. Urobilo to na mňa dojem.

„Nie si teraz smädná?“

Jasné, že som bola. Po zmrzline a nanuku vždy.

„Mám tu nealko pivo. V tej malej termotaške,“ ukázal na kôpku pri svoje deke. „Alebo si dáš radšej kofolu? Minerálku?“

„Vďaka, pivo bude skvelé.“

Rudo pristúpil k taške, vytiahol z nej dve plechovky piva. Prvú otvoril a podal mi ju. Potom otvoril druhú sebe.

„Som autom, musím si dať len nealko,“ povedal na vysvetlenie, hoci som ho o to nežiadala.

„Som bicyklom, alkopivo mi nechutí.“

Zasmial sa. „Si vtipná.“

„Som úprimná.“

„To sa cení,“ usrkol si. „Si z Turej?“

„Áno, dieťa z paneláku pri stanici. Ty?“

Koniec ukážky