Jana Sunderman

Interview

S Kristínou Kúdelovou o tom, aké sú filmové hviezdy naozaj.

Vydalo vydavateľstvo

Petit Press, a. s., Bratislava

v roku 2021 ako prvé vydanie.

Copyright © 2021 Petit Press, a. s., Bratislava

Text Copyright © 2021 Jana Sunderman

Autor publikácie

Jana Sunderman

Dizajn titulky

Hejty! – Branislav Tomčík

Produkcia

Ján Pallo

Jazyková redakcia

Jana Kovaľová

Grafická úprava a spracovanie

iGor Kovár

Editorka

Beata Balogová

Ilustrácia na obálke

Hejty! – Filip Györe

Fotografie

Profimedia

Tlač

Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN: 978-80-559-0768-0

Všetky práva vyhradené.

Predslov

Teória jazvy

Akí sú naozaj? Akú majú charizmu? Aké sú ich pohľady, keď nemusia hrať? A dokážu nehrať? Na toto sa pýtam dlhoročnej kamarátky, exkolegyne, redaktorky denníka SME Kristíny Kúdelovej už roky. Presnejšie odvtedy, odkedy prináša do novín rozhovory s najznámejšími filmovými hviezdami. Napríklad s Leonardom DiCapriom, Ethanom Hawkom či s Juliette Binocheovou.

Keď dostane k dispozícii len pätnásť minút a okolo stola sedí s ďalšími medzinárodnými novinármi, je to stres. Boj o priestor položiť „svoju“ otázku. A potom ešte aspoň dve.

Exkluzívne interview s celebritami sú luxus a ich opojný závan cíti z textu aj čitateľ. Herec ju žoviálne vyzve: „Som celý váš.“ Herečka ju prehovára, nech si sadne k nej na gauč. Kristína sa neraz odváži ísť do nepríjemných otázok. Občas s tým nepochodí. Aj nevinná otázka môže iritovať. Raz Kristínu počas rozhovoru zradia slzy a rozkotúľajú sa jej po lícach, inokedy lieta omámene nad zemou. Ani jedno nie je profesionálne, no oboje je ľudské. Je v tom radosť, pôžitok, tréma, očakávania aj strach zo zlyhania. Výnimočné stretnutie, ktoré sa tak skoro nezopakuje. A my čitatelia dostaneme z toho všetkého len jeden text v novinách. Nie je to trochu málo? Samozrejme, že je. Keď platí, že slová sa preceňujú a reč tela podceňuje, potom je popri výpovediach hollywoodskych herečiek, hercov a svetových režisérov vzácne a zaujímavé dozvedieť sa práve to, ako sa pri rozhovoroch správali a čo vyžarovali.

Marion Cotillard je taká prekvapivo úprimná, až to vzbudzuje nedôveru. Aj Mads Mikkelsen je úprimný, no namieša do toho severský humor, trochu spomienok na prvé pivo a človek mu uverí každé slovo. Catherine Deneuve sa nechce rozprávať o starnúcich herečkách a zlých matkách. Nie, nie, nie a ešte raz nie. Juliette Binoche naopak práve materstvo a tému rodiny sama rada načína. Bola popri herectve aj dobrou matkou? Brad Pitt by nepodceňoval deštruktívnu silu ega a Leonardo DiCaprio pritakáva, že toto jeho kamarát povedal fakt výstižne. L ako ľadovec, ktovie, čo sa pod ním skrýva?

Vincent Cassel sa s novinármi hrá, je uvoľnený, otvorený, jeho mimika hovorí viac ako jeho slová, ktorými tiež nešetrí. Johnny Depp priznáva, že herectvo nie je práca pre dospelého muža. Mal 58 rokov, keď to Kristíne povedal. Johnny je jednoducho Johnny.

Rozhovor s Ethanom Hawkom bol jedným z prvých „veľkých“ rozhovorov, tréma bola namieste, no Ethan jej kamarátsky povedal: „Kašli na to, pýtaj sa.“ Viggo Mortensen sa nikam neponáhľa, je vynikajúci poslucháč. A zrazu so stoickým pokojom zatne rovno do srdca: „Prvá vec, na ktorú ráno po prebudení pomyslím, je myšlienka na smrť.“ Malá odbočka – netvárime sa, že sexepíl neexistuje a chémia je Mendelejevova tabuľka prvkov. 

A ešte sú tu režisérske esá: energický Quentin Tarantino so statusom rockovej star, ku ktorému sa Kristína pokúšala dlhé roky dostať, angažovaný Oliver Stone, pri ktorom zaznel pokyn vyhnúť sa politickým otázkam, či láskavý a vášnivý Pedro Almodóvar, ktorého Kristína veľmi rada počúva.

Titul tejto knihy nepotrebuje komentár, no súčasne je to narážka na môj obľúbený film Interview. V oboch verziách je výborný, aj v tej od holandského režiséra Thea van Gogha, aj v americkom remaku od Steva Buscemiho so Siennou Millerovou v hlavnej úlohe. Svižne rozohráva nepredvídateľnú hru - interview neúspešného politického novinára s mladou filmovou celebritou, to celé zajaté v stereotypoch ako zvodné nohy ženy „ulovené“ v sieťkovaných pančuškách. „Ženám sa na mužoch páčia jazvy,“ vysvetľuje novinárovi herečka. Útla knižka Interview zaostruje na jazvy filmového priemyslu a filmových hviezd. Lebo práve v nich sa skrýva tajomstvo ich hypnotizujúceho zvádzania. 

Jana Sunderman

Leonardo DiCaprio a Brad Pitt

Rozhovor zo 16. augusta 2019

LEO 

Tento biznis ľudí izoluje. Preto sa vašou rodinou stávajú ľudia, s ktorými pracujete. Do tohto sveta vstupujeme s predstavou, že nám bude krásne, že to bude dobrý život, ale toto nás zaskočí. Že sme zrazu od zvyšku sveta izolovaní. Zostanú vám len tí, ktorí prežívajú to isté. Teda vaši kolegovia. 

Aj mne sa v hlave ozýva hlas, ktorý ma zneisťuje. Neustále s ním musím zápasiť. Ricky si pritom pomáha s whiskey, to by som však nerád. 

Za každých okolností musíme brať svoju prácu vážne. Sme pracujúci herci. 

BRAD 

Ohroziť našu kariéru môže len jediná vec: Ego. 

Dnes sú zmeny v biznise a spoločnosti čoraz väčšie a častejšie. Ktokoľvek z nás sa môže ocitnúť na okraji. 

Lea si nesmierne vážim. Dobre si vyberá, v tom sme možno rovnakí. 

Leo bude pre mňa hviezdou do konca môjho života

„Sú to neobyčajní ľudia,“ takto charakterizovala filmovú hviezdu Kristína práve po TOMTO interview, keď som do nej cez messenger dobiedzala a vyzvedala všetky podrobnosti. Priznávam, že ma prioritne zaujímali najmä vône a pohľady. Bola som si istá, že ju to vtedy otravovalo, ako keď sa netaktné kamarátky pýtajú tehotnej priateľky, či už konečne porodila.  

Hoci sa interview s Bradom Pittom a Leonardom DiCapriom vybavovalo veľmi dlho, v deň D sa šík asistentiek v Cannes tváril, že ešte stále je reálne pri odysei k tomuto bájnemu cieľu pohorieť. Prvé prekvapenie, to nemilé, nastalo len meter pred cieľom. Na dvojinterview k Tarantinovmu filmu Vtedy v Hollywoode bolo pozvaných štrnásť novinárov, ktorí dostali spolu k dispozícii 15 minút. Čisto matematicky to vyzerá kruto, no Kristína, sedela, ach... a teraz príde to druhé prekvapenie, trošku inej kategórie. Pri Bradovi! Toto strategické miesto si chňapla rýchlo a premyslene.  

Keď potom čakala za vrchstolom na oboch pánov, prechádzala po chodbe skupinka ľudí na čele s Leom. „Intuitívne sa pozrel do našej miestnosti a zakýval nám. Bolo to veľmi milé. Také... chlapčenské.“ Jasné, od Lea je aj jeden pohľad a mávajúca ruka životnou udalosťou, ktorej patrí prominentné miesto v našom rozhovore. Také... dievčenské.

Toto bol dvojrozhovor, kde vedľa seba sedeli Brad Pitt a Leonardo DiCaprio. Musela tam byť intenzívna atmosféra. 

„Najradšej by som ich mala po jednom, ale nebudem sa sťažovať, pravda? Je to síce trochu nevďačná situácia, v podstate aj smola, ale v šťastnom kontexte. Bolo to v jednom z najluxusnejších hotelov v Cannes. Keď som na recepcii povedala, že idem na interview s DiCapriom a Pittom, recepčný zareagoval: „A ja som francúzsky prezident.“ Až keď som mu oznámila číslo izby, uveril mi. Pri výstupe z výťahu som musela asistentkám odovzdať telefón. Prelepili mi na ňom displej, aby som nemohla fotografovať.“ 

Podobne americký whistleblower Edward Snowden pri interview pre Guardian odložil mobily novinárov do trezoru. 

„To nám, našťastie, neurobili, veď diktafón mám v telefóne. V ďalšej miestnosti čakali ďalšie asistentky, ktoré mi predložili na podpis milión papierov s podmienkami a záväzkami. Napríklad, že rozhovor môžem zverejniť až po premiére filmu. Potom mi dali ďalší papier, kam som mala napísať recenziu k filmu Vtedy v Hollywoode. To bola podmienka, aby ma vôbec pustili k rozhovoru. Nasledovalo dlhé čakanie. Všetko tam bolo luxusné, všade bolo veľa nápojov, jedla – a najmä veľa ľudí. Tušila som, že bude zle. Vedela som, že počas rozhovoru tam nebudem sama, ale aj tak som sa spýtala: Koľkí na nich budeme? Odpoveď znela: štrnásti.“ 

Prosím? 

„Áno, okrúhly stôl so štrnástimi novinármi. A na to všetko sme mali pätnásť minút. Bol to rekord, taký minimalizmus som ešte nezažila.“ 

Ako dlho trvá organizácia takéhoto termínu? 

„Začalo sa to niekoľko mesiacov pred festivalom v Cannes. Volali mi z distribučnej spoločnosti Itafilm, vraj sa črtá taká možnosť. Veľmi som sa potešila, no hneď som to aj vyhodila z hlavy. Už mi takto volali pri Divokom Djangovi, skúšali vybaviť rozhovor s Tarantinom a DiCapriom v New Yorku. Vtedy som sa na to veľmi tešila, ale nakoniec ma Američania nevybrali. Preto som nerátala s tým, že na druhý pokus by to mohlo vyjsť. Potom mi v máji zavolali, že rozhovor predsa len bude. No vravela som si, kým nebudem s nimi sedieť v jednej miestnosti, neuverím tomu.“ 

Znie to ako triler.  

„Bolo to pre mňa veľmi príjemné prekvapenie. Som vďačná distribučnej spoločnosti, vykonali veľmi veľa práce. O takéto rozhovory je veľký boj. Napriek tomu, že za mnohé rozhovory sa platí, herci nikdy nemôžu uspokojiť všetkých záujemcov. Hviezdy jednoducho nemajú čas.“ 

Boli väčšinou tvoje „veľké“ rozhovory zorganizované týmto štýlom? Podarí sa ti ešte získať rozhovor s hviezdou tak, aby za to slovenská distribučná spoločnosť nemusela platiť? 

„Tie časy, keď som niekomu napísala a požiadala ho o rozhovor, sú už preč. Na festival v Cannes chodím od roku 2005. V katalógu som si vyhľadala kontakty na medzinárodných filmových agentov a písala som im maily so žiadosťami o rozhovor. Úspešnosť odpovedí bola rôzna. Často ma odignorovali, nedostala som žiadnu odpoveď. Občas mi dovolili prísť k okrúhlemu stolu, kde bolo viac novinárov, inokedy ma odmietli. Raz mi prišla odpoveď s ponukou na interview s Bradom Pittom, mala som však zaň zaplatiť 2500 eur.“ 

Vtipné. O aký film šlo? 

„Strom života.“ 

Ten Brad Pitt aj produkoval, možno preto tá „ústretovosť“? 

„Nemyslím si. Ako nováčik som vtedy ešte nevedela, ako to v Cannes chodí – že za moju žiadosť sa musí postaviť lokálna distribučná spoločnosť, ktorá novinárov na rozhovory nominuje. Vydavateľ mi takúto sumu ťažko poskytne, to je, žiaľ, realita slovenských médií. Na festivale v San Sebastiáne, kam veľmi rada chodím, je to inak. Tam ešte funguje priama komunikácia s agentmi alebo priamo s festivalom. Rozhovory si vybavím aj sama, pretože ma tam už poznajú, ale to je skôr výnimka.“ 

Pamätám sa, ako ma raz v Londýne v lete roku 2003 zarazil nemecký fotograf Wolfgang Tillmans. Oslovila som ho po jeho vernisáži v Tate Gallery na rozhovor, no on mi povedal, že to môžeme urobiť cez mail. Samozrejme, interview som tak nerobila. Zaujíma ma stretnutie, nie múdre odpovede. 

„To naháňanie s diktafónom v ruke patrilo k nášmu veku. Možno to bolo správne. Možno si dnes zbytočne staviame bariéru, už sa hercom a umelcom neprihovoríme na ulici, lebo vieme, že musíme ísť cez distribútorov a agentov. Akoby sme to vopred vzdávali. Možno by aj Brad Pitt poskytol na ulici krátky rozhovor. Ktovie?“ 

Presne. Takto ma šokoval David LaChapelle nazývaný aj „Fellini fotografie“, ktorý nakrútil veľa známych videoklipov pre najväčšie popové hviezdy. Keď som sa na singapurskom veľtrhu umenia spýtala jeho agenta, či by bolo možné dohodnúť s ním rozhovor v nasledujúcich dňoch, vrátil sa o minútku s LaChapellom po boku a šlo sa na vec. Bol tam ešte jeden americký novinár, ktorý písal pre nejakú neznámu webovú stránku, a obaja sme boli z jeho spontánnosti a prístupnosti priam v šoku. 

„Nemali by sme stratiť tento novinársky inštinkt. To jednoducho k novinárčine patrí – naháňať respondentov. Takto nečakane sa mi podaril rozhovor s režisérom Richardom Linklaterom k filmu Pred polnocou. Oficiálne mi interview nezabezpečili a neoficiálne sa mi to podarilo, lebo som to skúsila. Keď som sa ho pri bare opýtala, či by mi venoval pár minút, povedal mi: „Ty si merala cestu na túto premiéru z Bratislavy až do Bukurešti, a ja ti nevenujem desať minút času? Okej, poďme na to.“ 

Okej, poďme k tomu tvojmu rozhovoru. Aká tam bola atmosféra? 

„Keď nás konečne podelili, odviedli nás do miestnosti, kde boli sklenené dvere prelepené papiermi, asi aby si hercov nefotili ani zamestnanci hotela. Bol v nej dlhý stôl s dvomi stoličkami za vrchstolom. Bolo mi jasné, že na tých stoličkách budú sedieť Brad a Leo, tak som si hneď sadla na vedľajšiu stoličku. Keď som potom čakala na ich príchod, celý čas som premýšľala, kto bude sedieť bližšie pri mne. Nakoniec to bol Brad Pitt.“

Ako si ti podarilo klásť svoje otázky pri toľkých novinároch? 

„Okrúhlych stolov sa nebojím, lebo vždy sú tam aj leniví novinári, takže mám dosť priestoru položiť vlastné otázky. Väčšinou sme tam takí traja-štyria. Pri takomto type rozhovoru si skáčeme s novinármi do reči, bojujeme o svoj priestor. Napokon to ani v tomto prípade nebolo také zlé, pýtali sme sa asi len traja. Moje miesto bolo strategicky veľmi dobré. Keď ťa má herec takto po ruke, stačí s ním nadviazať očný kontakt a automaticky počúva teba. No musela som byť však oveľa dravšia, než som zvyknutá. Plus-mínus som sa stihla opýtať, čo som chcela.“ 

Takže si ani nemala čas byť nervózna, keďže si musela premýšľať nad stratégiou a bojovať o priestor? 

„Počas rozhovoru nervozita zmizne, ale ten čas predtým bol hrozný. Ako to na festivaloch býva, bola som nevyspatá, kokakola už nezaberala, mala som pocit, že mi to vôbec nemyslí. Na festivaloch niet veľa času na prípravu rozhovoru. Chodím z filmových projekcií na tlačové konferencie, potom na rozhovory, do toho treba denne písať pre noviny. Mala som pocit, že sa mi už z toho všetkého zablokoval mozog a že to nezvládnem. Veľmi ťažko sa mi vymýšľalo, ako rozhovor povediem, akej línie sa budem držať.“ 

V rozhovore necítiť, že si tápala. 

„Pri rozhovoroch treba vždy počúvať toho druhého, lebo z toho ti vyplynú ďalšie otázky. Z vlastnej skúsenosti viem, že akokoľvek som unavená a nepripravená, počas rozhovoru sa telo a mozog tak zmobilizujú, že jednoducho idem a na svojho respondenta sa naladím. Snažím sa pestovať si to, rada sa rozprávam s hocikým, nielen s hviezdou. Tie roky, ktoré som tomu venovala, sa potom zúročia.“ 

Užila si si Leovu a Bradovu prítomnosť? 

„Veľmi. Bola som tam do veľkej miery ako ich fanúšička. Mám ich veľmi rada. Ako osobnosti, aj ako hercov. Okrem toho, že dobre vyzerajú a sú talentovaní, sú aj inteligentní. Je radosť byť v ich spoločnosti, pozerať sa na nich, počúvať ich. Je to ohromný plezír. Ich zjav, ich vystupovanie, správanie, to sa nedá opísať. Sú to neobyčajní ľudia. Ich fluidum je celkom netradičné.“ 

Aj v úvode rozhovoru ich ospevuješ, píšeš o ich profesionalite. Snažíš sa zadefinovať ich výnimočnosť. Akú rolu tam hrá mix tvojho vzrušenia, tvojej projekcie, obdivu a nadšenia z ich blízkosti?  

„Môže to mať tiež vplyv, ale oni majú naozaj nesmiernu charizmu. Spomínala som ti, že najväčšiu charizmu som zažila pri 77-ročnom režisérovi Jeanovi-Jacquovi Annaudovi? Tým, aký bol múdry, vzdelaný, a áno, aj šarmantný, bol sexi non plus ultra.“ 

Brad a Leo v rozhovore hovoria, že sú si podobní. Vnímaš ich tak aj ty? 

„Brad Pitt akoby lepšie znášal tlak slávy, pozornosť, celý hviez-dny systém. Pripadal mi uvoľnenejší, mladistvejší, chlapčenskejší, živší.“ 

Dokonca v tom rozhovore aj žartuje. 

„Áno, vtipkoval pohybom aj slovne. Vyžarovala z neho pohoda. Cítila som sa pri ňom uvoľnene. Keď si Brad otvoril minerálku a šiel si naliať, reflexívne som chcela podsunúť svoj pohár, aby nalial aj mne. Nakoniec som to nespravila, lebo mi to pripadalo drzé. Leo bol veľmi milý, slušný, dobre vychovaný, ale vážnejší. Akoby sedel tak trochu zošnurovaný. Cítila som u neho snahu vyhnúť sa chybe, aby neurobil a nepovedal niečo, čo by sa mohlo proti nemu zneužiť. Mala som však primálo času na ich zhodnotenie.“ 

Takže Leo bol naozaj taký vážny ako vyznieva z rozhovoru? 

„Áno, ale pre mňa je studnicou skrytých emócií. Myslím si napríklad, že musí byť skvelé s ním žúrovať. Pri rozhovore si všeličo nechá pre seba, najmä energiu, ktorú v sebe má. Je ako ľadovec – a my vidíme len jeho špičku. Vidieť to v jeho filmoch, ako sa vie z ničoho nič naštartovať až explodovať. Sedí tam taký pokojný chlapček, ktorý je už dospelý a zrelý, ale keby sa mu zachcelo, vedel by to tam roztočiť. A možno aj rozmlátiť.“ 

Brad odpovedá iniciatívnejšie, na Lea musíš otázku nasmerovať, aby začal. Aj pri iných rozhovoroch k tomuto filmu sa Leo drží v úzadí, viac odpovedá Margot Robin a Brad Pitt. Je to džentlmenstvo a zrelosť alebo odmeranosť? 

„Po odmeranosti u neho nie sú žiadne stopy. Podľa mňa je introvert. Vlastne o tom Leovi nevieme tak veľa. Neotvorí sa tak, neporozpráva o sebe toľko ako Brad. Brad je zrejme komunikačne zručný. Veľmi ma prekvapil už na tlačovej konferencii k Stromu života. Režisér Terrence Malick tam neprišiel, keďže on medzi ľudí nechodí. Novinári boli veľmi zvedaví, film otváral veľké aj intímne témy. Chceli to nejako ozrejmiť, preto sme otázky, ktoré mali smerovať na Terrencea Malicka, kládli Bradovi Pittovi. Brad otvorene, no zároveň decentne za Malicka odpovedal. Bola to pre mňa veľká škola toho, ako sa dá v cudzom mene hovoriť o iných. Brad Pitt je veľký rečník aj obsahom. Bolí ma pri srdci, keď čítam správy o ňom a Angeline Jolie. Nič o tom neviem, dokopy som videla Brada počas všetkých festivalov jednu hodinu, nevyvraciam jej slová, ale pripadá mi krásny človek, zvnútra aj zvonka.“ 

Koniec ukážky