Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Žalospevy

Ján Hollý

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ivana Hodošiová, Nina Dvorská, Michaela Dofková, Silvia Harcsová, Alžbeta Malovcová, Eva Lužáková, Alena Kopányiová, Ada Kulichová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0299-9

Pôvodná publikácia

Ján Hollí. Dielo Jána Hollého. Sväzok VII. Žalospevi. Spolok sv. Vojtecha. Trnava 1950. 87 s.

Bibliografické poznámky

Diela Jána Hollého

sväzok 7.

ŽALOSPEVI

na 100. výročie básnikovej smrti vydal Spolok sv. Vojtecha v Trnave roku 1950 v prichystaní PhDr. Jozefa Ambruša s úvodným drevorytom a obálkou Edity Ambrušovej.

1. Umka ponúká básňíka, abi i žalospevi spíval

Už sa za Harvaňicú traťené ukrívalo slnko,

A skvelšú do zlatích strílalo žáru oblak;

Už spevi aj ďevčat hlasitích aj sťichnuľi ptákov;

Ľen slávíci milú húdľi ve chrasťi peseň:

Keď sem nad mihavú a po ňežních lahki plinúcú

Rákosinách mlákú ešče ve Mlíči seďel.

Ľúbežní struha žblunk, lúbežnú vóňu fialka,

Ľúbežní mňe ťiché dávaľi vánki šuchot.

Tam jako rozmíšlám a hrďinské čini premítám,

10

I slavského ku méj víťaza básňi hľedám:

Ejhľe naráz vážná z hustéj ven dúbravi panna

Vistúpí a chitrím ke mňe sa híbe krokem.

Rúcho do pat zešlé mala belšé nežľi kropáček,

Ba mnohovác belšé nežľi je plachta Viľi.

Koľko sa mohlo viďeť, pľeťení skvel na hlave vínek,

A tvár pekňejšá nežľi Rusalki bola.

Já spaňilú poznám po veľebnéj spósobe Umku,

A zradujem sa, že méj vnukňe ku pesňi muža.

Než tá sednúcá na milostnú vedla travičku

20

Príjemním hovoriť takto započňe hlasem:

Dosťi si váľečních už zňel tu po dúbrave pesňí;

Dosťi do víťazkéj ustami trúbi fučal.

Spíval s’, jak hroznú Svatopluk na Karolmana védol

Vojnu, i jak víťaz sa z jeho vládi vidrel;

Jak zmužilích veľké založil králostvo Slovákov.

Ach beda! zlá že ho zlích ňesvora zňésla sinov.

Spíval s’ ďál, jak viprosení s Cárihradu bratri,

Konštantín a Metód sem Tatri došľi učiť.

Spíval s’ též, jak Sláv pribehlého do vlasti na lúpež

30

A strašní ľudu mord na hlavu zhubca potrel.

Ostatné abi sem na pamať ňeprivádzala všecko,

Čo s’ po iních spíval, hrál s’ i selanki milé.

Včil teda víťazkú na mojém zaves už dube trúbu;

Radšej si trúchlú pred seba vezmi peseň.

Neb vác máš smutních ve slovenském nároďe príhod

Než veselích; vác bíd nežľi dobrého zažil.

Tak hovorí a takú mňa rečú na žalospevi zbúdzá.

Já na to odpovedám tímto milence slovom:

Z víťazkími ňerád sa na večnosť básňami lúčím;

40

Než poňeváč núkáš, staň sa po vóľi ťebe.

Ľen sama mňe prispej, jako si prispívala dovčil,

Svetlo zapál, a šerú mrákotu z misľi vižeň.

Keď si mi poslušní, ona ďálej takto sa ozve,

Na mňa i vždicki si vác nežľi na ziski hľeďel:

Chcem ťebe prispívať, jako sem prispívala dovčil,

A vlastnú uďeľiť, jak sem uvikla, pomoc.

Tak povedá; a v tom do šerého sa húšča zabírá,

I k dubu pospíchá, kďe svoje bidlo mala.

Roztomilé všaďe hneď, kaďe bílú kládla nožičku,

50

Višľi a najsladšú díchaľi vóňu kveti.

Já zbuďení tehdáž na nové sa žalospevi oddám,

A vnukaného badám vnútri ku tímto ducha.

Dobre sa tehdi milé vi hrďinské prospevi majťe,

Má už ľen trúchlú zňeť buďe Umka peseň.

2. Plač Matki Slávi

Čá sa to tak smutná po povetrú kvílba ozívá?

Aj to saméj trúchlí Matki je Slávi ohlas!

Tam hľe nad ohromnú, jako mój zrak spatruje, Tatrú

Na staveném v modréj obloze mračňe seďí.

Roztraťené sem tam vlasi má, oči núter upadlé,

A spaňilé predtím všecki už usta bledé.

Tam vrúcé ze zreňic horkích slz kapki ľejícá

Nad vlastními také náreki sinmi veďe:

Já tá preščastná ve saméj ľen toľko radosťi,

10

Ľen ve saméj sladkéj rozkoši ňekdi živá;

Včil tak ňeščastná, v tak veľkém smutku žalostná,

Ľen v jednostajnéj vésť ďňi boľesťi mosím.

Neb kdobi ňetrúchľil? kďe kerá ňenaríkala matka?

Keďbi ju tak hrozní jak mňa tu potkal osud.

Ejhľe dobrích na svet dala sem pod Tatrami sinkov.

Národu mého prvá Tatri kolíska boľi.

Tu skoro v najvatšém ňemalému ku obďivu počťe

Rozmnožením úzké bidla ňemohli stačiť.

Pohľi sa ďál, a radem prázné zaujímaľi místa,

20

I k rodním ďivoké zrábaľi púšče rolám.

Tam z jednéj strani až k adriackím došľi pomedzám,

Tam ze druhéj volné Baltu zasedľi brehi.

Odtáď zas na Siľín, odtáď sa vňésľi na Lábu;

Sám ano Rén, ba samé Temže dosáhľi kraje.

Tak veľkí, tak náramní bez násiľi a všéj

Krivdi iních hojním zastaľi mnoztvom okres!

Jak veselú tenkrát moje bíjalo srdce radosťú,

Keď sem jích v toľkéj zhlédala časťi bidľeť;

Keď zrela sem, že blahoslavení a pokojňe žijící,

30

V dobrej vóľi samé ľen radovánki vedú;

Obzlášť však, že potom hodné sebe získaľi méno,

A z dobitéj právom slávi sa Slávi rekľi.

Než včil jakbi z očí horké sa mi kapki ňeléli,

Keď s ňích už toľké ve hrobe časťi ľežá.

Kďež moje armorské, kďe na britském ostrove ňekdi

Bidlícé, kďeže sú Réna a Belgska ďeťi?

Kďež ti čo nad Sálú, čo na ďálších Lábi pomedzách,

Čo v Braniborsku aneb tam ve Pomorsku žili?

Kďe zmužilí Sorbov kmenové, kďe Bodríci a Vilci,

40

I starodávňejších zástupi Vendov iné?

Kam pošli zástupové, čo po všeckém bívaľi Grécku,

Kam ti čo až v menšéj Azii sídla mali?

Zahrabaním večná pozavírala drimota vička,

A zbivší na krutích národi prešľi vrahov.

Ňišt aňi z vihlaveních tu i tam ňepozostalo vácej,

Ľen rék, mest a samích názvi ňekoľko ďeďin.

Krem toho ešče i to zlobiví ňepráťeľi slavné

A vzňešené k špatnéj skrúťiľi méno haňe.

Ba smeľi mích i bivolmi volať, že sa ňechceľi jak ti

50

Z lúpeže, než rádňej z orbi a práce živiť.

Koľkú Got, Hun, Avar, koľkú Čud a zberba mogolskích

Pustošov ostatním skázu priňésľi rodom.

Než čo do tak hroznéj ubohích zahrúžilo bídi?

Dobrota jích vlastná záhubu ťáhla na ňích.

Ejhľe ťichí, krotkí, mírní a vždicki pokojní

I všeľikéj prázní úhoni védľi život.

Zrábaľi zem, pri vodách obchodné zdvíhaľi mesta,

Príchodzím ze svéj strájaľi práce hodi.

Ňikdi na patrícé cudzím ňeslačivaľi statki,

Koniec ukážky