Peter Adamecký

Pieštanská spojka 2:

Pomsta

Ukážka z elektronickej knihy

epub producer © 2015 Artis Omnis

All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová

21. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Peter Adamecký, 2015

Cover & © Peter Dlhopolček, profigrafik.sk, 2015

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

EPUB: ISBN 978-80-89718-34-4

MOBI: ISBN 978-80-89718-35-1

 PDF: ISBN 978-80-89718-36-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Všetky postavy a charaktery v tomto príbehu sú vymyslené. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, situáciami alebo realitou je čisto náhodná

„Už dosť dávno sme prestali veci nazývať pravými menami: rozdávanie cudzieho majetku sa nazýva štedrosťou a bezočivé páchanie zla statočnosťou. Pre toto sa tento štát dostal na pokraj pádu. Pre mňa za mňa, nech si štedro rozdávajú majetok spojencov − aj tak je to ich obyčaj − nech sú milosrdní voči rozkrádačom štátnej pokladnice, ale nech nerozdávajú našu krv a nech zo súcitu s niekoľkými zločincami neženú do záhuby všetkých dobrých občanov.“ (Marcus Porcius Cato: Reč v rímskom senáte počas Catilinovho sprisahania v r. 63 pred n. l.)

I. Jasenovo, Moskva. November

„Nepozerajte na mňa ako idiot, Treščakov!“ generál sa tváril zúrivo. „Povedzte, ako ste sa odtiaľ dostali!“

„Veď som vám to už vysvetlil, Stepan Andrijevič,“ Treščakov nervózne prešľapoval pred dlhým masívnym stolom.

V ľavej nohe stále cítil bolesť, no stoličku mu nikto neponúkol. „Prešiel som hranicu do Maďarska a skontaktoval našich. A potom...“

„To veľmi dobre viem. Mám o tom informáciu z Budapešti,“ prerušil ho generál a zúrivo zamával papierom. „Ale čo sa dialo predtým? Ako ste sa k tej hranici vôbec dostali? Čo ste robili po celý ten čas? A už sa ma neopovážte osloviť menom, plukovník!“

Treščakov mlčal. Uveria mu, že mal také šťastie a dostal sa z toho? Keby bol na generálovom mieste, tak by sa sám sebe vysmial. Noha ho bolela čoraz viac.

Dotiahli ho sem hneď ráno. Dvaja zachmúrení muži bez zaklopania vrazili do jeho izby v nemocnici SVR, kde bol zatiaľ izolovaný, a stroho mu prikázali, aby sa obliekol. Vraj s ním chce hovoriť generál. Ani sa nepýtal ktorý. Generálov bolo vo vedení viac, ale ostatným sa dávali neoficiálne prívlastky: druhý, tretí, dvojka, trojka, menší. Generál bol vždy iba ten najvyšší.

Nachádzal sa v Jasenove, v južnej časti Moskvy, v priestoroch Služby vonkajšej rozviedky Ruskej federácie. V miestnosti panovalo prítmie. Už len prejsť tých pätnásť metrov od dverí k stolu pôsobilo desivo. Podľa starých legiend KGB tu niekedy súdili zradcov. Potom ich odviedli o niekoľko poschodí nižšie, do suterénu, a tam – v lepšom prípade – dostali guľku do tyla. Nočné stráže by po službe, keď pravidelne obchádzali a kontrolovali priestory, po pár pohárikoch ochotne odprisahali, že zdola je občas počuť kvílenie, plač a tupé údery. To sú duchovia umučených a popravených, na ich spásu si vypime, povedali na záver a štrngali si.

Treščakov tu ešte nikdy nebol. Väčšinu času trávil v teréne, vo výcvikovom stredisku Specnaz alebo na akciách. Keď si išiel po mimoriadnu odmenu či ďalšie vyznamenanie, vždy ho zaviedli priamo do pompéznej kancelárie na štvrtom poschodí. Generál mu vtedy žoviálne gratuloval, osobne nalieval vodku a oslovoval ho Oleg Jurijevič. Teraz bol len Treščakov. Ten, ktorý zlyhal.

„Nechaj, Sťopa, nech si sadne. Vidíme, že ho bolí noha,“ generál Dvojka sediaci napravo od najvyššieho sa mu snažil pomôcť a žmurkol. „Tiež už nie je najmladší.“

„Keď ho noha bolí, nech sa postaví na ruky,“ zamračene zahundral Stepan Andrijevič. Chvíľu zaváhal, potom kývol rukou a jeden z Treščakovových sprievodcov stojaci pri dverách mu prisunul stoličku.

„Sadaj!“ Treščakov sa s úľavou zviezol na sedadlo a zranenú nohu natiahol pred seba. Nad kolenom mu pulzovala tupá nepríjemná bolesť. Tí dvaja poňho prišli tak skoro, že mu lekár ani nestihol dať pravidelnú injekciu. Ale to, že Dvojka sa ho zastal a generál mu začal tykať, už vnímal ako dočasné zlepšenie svojej mizernej situácie. Tretí generál v miestnosti nepovedal zatiaľ nič. Dokonca sa tváril, ako keby ho to vôbec nezaujímalo. V kuloároch sa o ňom už dlho šepkalo, že čoskoro – možno – nahradí najvyššieho.

Najvyšší si medzitým ukazovákmi prihladil huňaté obočie a namieril na svoju obeť tučný prst. „Vieš, čo si urobil?! Vieš to?! Stratil si osem ľudí! Odškodné rodinám za ich mlčanie, pohreby v prázdnych zaplombovaných rakvách, dôchodky, vysvetľovanie. Ešteže sa nič z toho nedostalo do našich médií. To sme si postrážili. Slovenské nech si píšu, čo chcú, tam sa to zvalí na nepokoje a chaos. Ale dobre. Stáva sa. Ľudia zomierajú, vycvičia sa noví. Ale stratil si Lazutina! To bol náš najlepší človek v celej strednej Európe!“

„Ja viem, pán generál. Bol to môj priateľ. Dosť sme toho spolu prežili.“

„A aj tak si ho nechal skapať!“

„Nedalo sa tomu zabrániť, prekvapili nás, pán generál. Potom ho odviezli...“

„Dobrého čekistu nič neprekvapí!“

Na tento generálov argument nemal Treščakov čo povedať. Sklonil hlavu a zadíval sa na svoje koleno.

„Ďalší naši ľudia skončili vo väzbe. Museli sme ich vyreklamovať, dostať von. Našťastie tam panoval zmätok. To jediné ste ako-tak zvládli, ale nedokázali ste to využiť.“

„To Žeňa. Teda Lazutin. To bol jeho nápad, pán generál.“

„Veď hovorím! Toho človeka by som zlatom vyvážil, keby ešte žil. To bol káder! Nie ako ten hlupák Razdumov, ktorý sa potom ich Službe ospravedlňoval, že o ničom nevedel a zvalil to na veľvyslanca Bogatyrova. Už som ho dal stiahnuť a tentoraz mu nepomôže ani jeho strýko z FSB. Bogatyrov sa od všetkého dištancuje. Čítali sme jeho oficiálnu správu. Prezentuje sa tam ako ten... čo dal ukrižovať Ježiša Krista, ten...“

„Pilát, Sťopa, Pilát Pontský,“ doplnil ho Dvojka a prekrižoval sa sprava doľava.

„Áno, správne, Pilát. A potom sa s Razdumovom hádali a takmer sa pobili. Veľvyslanec nástojil, aby Razdumov odišiel spolu s našimi chlapcami hneď, ako tam skončili nepokoje. O tom nás musel informovať dokonca šifrant z veľvyslanectva. Aj Bogatyrova dáme stiahnuť. Načo je nám taký diplomat, ktorý si nevie poradiť?“ Najvyšší pokrútil hlavou a znova začal zvyšovať hlas. „Stále nechápem, ako vás mohli dostať takí niktoši. Taká malá Služba z malej posratej krajiny!“

„Dohodli sa s Američanmi. Bez nich by boli ako slepí a hluchí. Určite použili dron. Nešťastná zhoda okolností...“

„... nás stála strašne veľa. Strašne. Je ohrozená naša bezpečnosť, naše plány!“ zareval generál a prudko sa postavil. Dvojka sa na neho prekvapene pozrel, zato Trojka sa tváril, akoby nič nepočul.

Treščakov vstal tiež a zasyčal od bolesti, keď preniesol váhu na ľavú nohu.

„Mal by som ťa dať zastreliť,“ najvyšší sa k nemu naklonil cez stôl a zblízka mu hulákal priamo do tváre. Ucítil v jeho dychu zápach sleďov. Asi bohatierske raňajky po opici, pomyslel si Treščakov a na pár sekúnd akoby ohluchol. Vnímal iba prudko sa pohybujúce ústa. Po chvíli sa zvuk znova zapol.

„... a skutočne neviem, prečo má prezident pre teba slabosť. Pretože ten keby urobil takto,“ generál mu luskol prstami asi päť centimetrov od nosa, „tak už neexistuješ, zmizneš, rozumieš?! Takže hovor, ako si sa z tej riti kdesi pri Bratislave dostal, aby sme vedeli, či ti ešte môžeme veriť. Či si sa s nimi nedohodol a nezapredal svoju vlasť. Ak si budeš ďalej vymýšľať, tí dvaja, ktorí ťa doviedli, ťa môžu zobrať vieš kam.“ Na zdôraznenie svojich slov ukázal pod seba, do suterénu.

„Počkaj, pán riaditeľ,“ prvýkrát sa ozval Trojka. Vystrel sa v kresle, spojil si ruky a založil si ich za hlavu. Bol to stále ešte mladý človek a aj napriek generálskej hodnosti sa vedelo, že ani kreslo šéfa rozviedky by nebolo pre neho konečnou stanicou. Jeho ambície siahali ďalej, na sever od Jasenova. Do centra Moskvy, do centra moci. Do Kremľa.

Najvyšší sa na chvíľu zháčil, prestal prskať sliny na Treščakova, mávol rukou a zvalil sa späť do kresla.

„Sadnite si, plukovník,“ vyzval ho Trojka. „Máte prvú a možno aj poslednú šancu. Viete, aká je to vysoká hra. Naše pátranie pokračuje. Nemusím vám vysvetľovať, že naša strana robí všetky možné opatrenia, aby získala späť to, čo nám patrí, a eliminovala pri tom všetky možné riziká. Ešte nie je koniec. Keby to nebolo dôležité, tak tu my traja oproti vám nesedíme. Potrebujeme každú informáciu, ktorá nám pomôže. Hovorte.“

Treščakov neváhal a v momente sedel. Predklonil sa, preglgol a začal rozprávať.

„Keď odviezli Lazutina, zostali tam traja chlapi od nich. Strážili mňa a mladého Kuznecova. Ten nebol zranený. Jeden na nás stále mieril a dvaja stáli bokom. Neskôr začali prenášať mŕtve telá našich na jednu kopu. Dovolili mi, aby som si stiahol postrelenú nohu popruhom, ktorý zobrali jednému zo zastrelených, hodili mi ho a mohol som sa aspoň oprieť o strom. Strašne to bolelo, ale guľka našťastie len preletela cez sval a nezostala dnu. Po hodine, možno po hodine a pol, som si všimol, že ten, ktorý to mal na starosti, cez vysielačku dostal nejaký pokyn. Pozrel na ostatných a potom na nás. Poznám také pohľady...

Nechcel som tam skapať, ani Kuznecov. Mal dobrý výcvik. Ale keďže celý čas musel kľačať, zrejme mu stŕpli nohy, pri výskoku sa šmykol a potkol. Chlap z ich Služby začal strieľať práve vtedy, keď mu Kuznecov zakryl výhľad na mňa, takže schytal aj guľky určené mne. Vrhol som sa do kríkov a skotúľal sa do malej úžľabiny. Tí traja pobehovali s baterkami a vykrikovali po sebe, ale v tej tme, blate a lístí ma vôbec nemohli vidieť. Horšie však bolo, že keď som dopadol, tak som si zasa udrel nohu a možno som od bolesti aj omdlel. Keď som sa prebral, bolo počuť iba vzdialené praskanie. Asi ma ešte hľadali, ale už sa presunuli ďalej. Začal som sa plaziť smerom, kde som tušil nejaké obydlia. V okolí bolo totiž viacero dačí.

Bol som celý od blata, mokrý, lístie ma oblepilo, noha znova začala krvácať. Nevládal som vstať a vtedy som si spomenul, že vo vnútornom vrecku vesty, ktorú som mal na sebe, je jednorazová striekačka morfia. Vrazil som si ju cez nohavice do stehna. Ďalších sto metrov sa mi už podarilo prejsť skrčený alebo po štyroch.

Pred sebou som uvidel drevený dom. Musel som to risknúť, iná šanca nebola. Vchod bol osvetlený a vo vnútri sa tiež svietilo. Zabúchal som. Otvoril mi statný sedemdesiatnik, veľký chlap. Zvalil som sa do vnútra a niečo som vyjachtal. Hneď si všimol môj ruský prízvuk, vedel po rusky veľmi dobre. Ukázalo sa, že sleduje v televízii reportáže z tých nepokojov, ktoré tam vtedy boli, preto ešte nespal. Pomohol mi, uložil ma a ráno odišiel do mesta. Aj som si myslel, že sa vráti s políciou. Ale nie, priniesol dajaké lieky. Na druhej strane by to bolo možno dobre, pretože polícia by informovala veľvyslanectvo a ich Služba by na mňa nemala dosah... Vyčistil mi teda ranu, dal tabletku proti bolesti aj proti horúčke, keď sa rana zapálila, a medzitým mi rozprával svoj príbeh.

Ako bývalý vojak v československej armáde bol rád, keď sme tam v šesťdesiatom ôsmom prišli. Slúžil niekde na strednom Slovensku v blízkosti našich posádok, ktoré sme tam potom mali. Dobre zarobil, keď s našimi vojakmi kšeftoval s benzínom a naftou. Aj tú chatu, kde žije sám, si kúpil za takto zarobené peniaze. Nenávidí ten ich demokratický režim a všetkých by najradšej postrieľal. Zato však obdivuje nášho prezidenta, tak mi to aspoň tvrdil. Keď mi po troch dňoch bolo lepšie a aj situácia na Slovensku sa trochu upokojila, naložil ma do auta a odviezol cez Komárno na naše veľvyslanectvo v Maďarsku. Ďalej to už poznáte.“

Generáli na neho mlčky pozerali. Najvyšší zamračene, Dvojka s úsmevom a Trojka bez akéhokoľvek výrazu.

„A to ti máme veriť?“ zavrčal najvyšší. „Prečo do Budapešti? Prečo nie do Bratislavy alebo do Viedne?“

Treščakov pokrčil plecami. „Tak to bolo, pán generál,“ hlesol potichu. „Bratislava sa mi nezdala bezpečná, vo Viedni som nikoho nepoznal, ale v Budapešti mám jedného spolužiaka z Akadémie.“

„Dobre,“ Trojka vstal a prešiel k oknu. „Odvezte ho naspäť do nemocnice.“ Dvaja muži od dverí sa pohli. „Zajtra pôjdete na detektor lži, plukovník. Všetko, čo ste tu povedali, sa zaznamenávalo. Potom sa uvidí.“

Treščakov vstal, pokúsil sa postaviť do pozoru, urobiť vzorovo čelom vzad, ale zradila ho noha. Jeden z mužov ho zachytil a podopierajúc odvádzal von z neslávne známej miestnosti.

„Tak čo si myslíte?“ najvyšší oslovil svojich kolegov, hneď ako sa zatvorili dvere.

„Je to starý bojovník. Neklamal by,“ zastal sa Dvojka Treščakova.

„A ty?“

„Zajtra uvidíme. Bol by som rád, keby prešiel cez detektor. Ak prejde, poviem, nech mu ešte vstreknú do žily Thiopental a pošlem po špecialistu, aby sme si boli istí. Ešte by som ho rád použil v našich plánoch.“ Trojka sa posadil a významne sa usmial.

„Ako?“

Trojka s miernym pobavením pozrel na najvyššieho. „Predsa v ňom určite žije túžba po pomste. Zabili mu chlapov, kamarátov, Lazutina. On má silnú motiváciu a my ešte silnejšiu. Žiadny štátik v strede Európy nebude beztrestne zabíjať našich ľudí a ohrozovať bezpečnosť našej vlasti bez toho, aby za to nemusel tvrdo zaplatiť! Je našou povinnosťou potrestať ich. A podľa informácií, ktoré máme, si ich Služba myslí, že je pravdepodobne mŕtvy.“

Dvojka súhlasne prikyvoval.

„A okrem toho,“ pokračoval Trojka a pohodlne sa usadil v kresle, „bol som včera večer v Kremli u prezidenta...“

„Ty? Prečo nezavolal mňa?“ najvyšší sa tváril rozhorčene.

„Jeho šéf Bezpečnostnej rady vie, že operatívu mám na starosti ja, tak asi nechcel strácať čas.“

Najvyšší vytušil, že vietor sa otáča zlým smerom a pod ním sa začína triasť stolička. Skurvený Treščakov, veľvyslanec aj všetci, ktorí to posrali. Už pár dní cítil napätie pri komunikácii s Kremľom. Ale tak sa to vždy robí. Nepodarí sa operácia, potrestajú najvyššieho. Hlavne keď začne prikladať pod oheň jeho druhý zástupca. Nechcel s ním ísť teraz do konfrontácie, tak sa iba kyslo pousmial.

„Rozumiem. No a?“

„Máme voľné ruky. Úplne voľné. Všetky zdroje k dispozícii, maximálna súčinnosť s ostatnými bezpečnostnými zložkami a ich agentúrnymi sieťami doma aj vonku. Okrem toho som ho informoval o druhej, dôležitejšej záležitosti. A síce, že podľa našich zdrojov máme stopy − dokonca viac stôp – o tom, kde to je a čo sa s tým deje. Alebo nedeje,“ Trojka sa významne usmial. „Prezident navrhuje, že by sme mali viesť paralelne dve operácie. Prvú urýchliť a druhú, novú, dôkladne pripraviť. Dokonca im dal aj také poetické názvy. Zločin a Trest. Detaily a plánovanie necháva na nás. Koordinácia s ďalšími zložkami bude zabezpečená.“

A ja o tom zatiaľ nič neviem, nadával si v duchu najvyšší. Toto pre mňa asi nedopadne dobre.

II. Bratislava, centrála Služby. Streda 18. február

Vlado Lánik sa vo svojej kancelárii stále necítil dobre. Ani za tri mesiace si na ňu nezvykol. Bola až príliš veľká. Nevkusný stôl, veľké kreslo, masívna sedačka a stoličky. Keď jeho predchodca Viliam Kraus v ten pamätný deň musel nedobrovoľne odísť a bol postavený mimo službu, nechal kanceláriu v takom stave, v akom ju Vlado našiel o pár dní, keď ho dočasne poverený riaditeľ Služby Milan Šesták uviedol do funkcie nového šéfa kontrarozviedky.

Na stole porozhadzované papiere, informácie, správy a poznámky. Ďalšie písomnosti s rôznymi stupňami utajenia našiel nahádzané bez evidencie vo veľkom trezore v rohu kancelárie. Krausove sekretárky krčili plecami a tvrdili, že na to svojho bývalého šéfa upozorňovali, ale ten sa podľa ich slov vrhol na každú informáciu ako sup, odniesol ju k sebe a nechcel im dovoliť, aby ju zaprotokolovali v evidencii utajovaných písomností tak, ako to kázali predpisy. Tvrdili, že neveril nikomu, a preto potom trvalo niekoľko dní, kým urobili v papieroch poriadok.

Vedľa trezoru bola na stene obrovská lesklá tabuľa, celá počmáraná rôznofarebnými fixkami. Písmená, čísla, vodorovné aj zvislé čiary, šípky, geometrické obrazce. Šesták Vladovi povedal, že Kraus mu raz túto tabuľu ukázal a vysvetľoval rôzne prepojenia, ktoré objavil na základe získaných informácií. Postupne sa však Kraus do toho tak zaplietol, až na konci nevedel povedať ani to, kde vlastne začal a čo znamenajú značky na tabuli. Okrem tabule boli na stenách zavesené už iba Krausove zarámované plakety a diplomy zo streleckých súťaží, ktorých sa ako mladý vojak zúčastňoval. Na čestnom mieste mal diplom za tretie miesto v streľbe zo samopalu o putovný pohár veliteľa Východného vojenského okruhu z roku 1983. Lánik ich všetky zvesil a hodil do kúta za trezor. Ak by sa Kraus náhodou objavil, môže si ich zobrať a povešať doma.

Kraus. Ten človek bol nezvestný od chvíle, keď vystúpil v televízii a odštartoval neskoršie nepokoje. Po upokojení situácie sa ho Služba pokúšala vypátrať, ale doma nebol. V odkaze Tomovi Ongettimu napísal, že ho bude každý deň čakať pri Modrom kostolíku po skončení večernej omše. Poslali tam svojich ľudí, ale neukázal sa. Formálne mu zaslali rozkaz o ukončení služobného pomeru z dôvodu hrubého porušenia služobnej prísahy, ale vrátil sa s poznámkou „adresát nezastihnutý“. Keď sa personálnemu odboru ozval Úrad sociálneho zabezpečenia s otázkou, kam majú Krausovi zasielať výsluhový dôchodok, dali im číslo účtu, kam mu predtým posielali výplatu. Kraus však doposiaľ z účtu nevybral ani euro. Možno zmizol úplne, pomyslel si Vlado. Ale keď to na polícii neohlásili jeho príbuzní a nevyhlásili po ňom pátranie, prečo by to mala robiť Služba? Prečo hľadať magora, ktorý je strojom na problémy?

Práve sa vrátil od Šestáka. Ten mal teraz dosť práce, ale tvrdil, že po tom dobrodružstve celkom oceňuje bežnú kancelársku rutinu. Svojho zástupcu nevymenoval. Hovoril, že na pár mesiacov to nemá zmysel. A keď bude po predčasných voľbách a nová vláda určí, kto bude riaditeľom Služby, on sa – pravdepodobne – na to miesto vráti. Preto časť svojej bývalej agendy presunul na Lánika. Spolupráca ich zblížila aj ľudsky a po pár týždňoch Šesták navrhol Vladovi tykanie.

V médiách sa stále búrlivo diskutovalo o situácii spred troch mesiacov, keď premiér a vláda boli donútení podať demisiu. Momentálne sa všetky okolnosti ešte stále vyšetrovali, ale vyšetrovanie postupovalo pomaly. Opoziční lídri sa búrili, vyzývali generálneho prokurátora, aby sa to urýchlilo, chceli získať do volieb ešte nejaké percentá navyše. Ten im však pravidelne odkazoval, že postupuje v zmysle zákona. Bývalý premiér a ministri namočení v kauze sa vzdali funkcií v strane, ale vrátili sa do parlamentu ako poslanci chránení imunitou a k veciam týkajúcich sa vyšetrovania sa odmietali vyjadrovať. Bývalý riaditeľ Služby Bory odišiel do predčasného dôchodku a všetok čas trávil vo svojom novom dome v Stupave.

„Čo myslíš,“ spýtal sa Lánik Šestáka pred niekoľkými minútami, keď zhŕňal do osobitného spisu všetky papiere, ktoré mu pred chvíľou podpísal, „ako to s nimi dopadne?“

Šesták sa zamračene zadíval na posledný papier, potom ho rýchlo podpísal a podal Vladovi. „S kým?“ reagoval roztržito.

„No, s expremiérom, ministrami a s naším bývalým šéfom.“

Riaditeľ sa na chvíľu zahľadel na Lánika a schuti sa zasmial. „Myslím, že si na pozícii, kde máš dosť informácií, nie?“

„Niečo sa hovorí, ale to sú len také šumy. Asi na odvedenie pozornosti,“ Lánik si pošúchal nos.

„Správne. My s tým už nemáme nič. Všetko je v rukách orgánov činných v trestnom konaní. Doteraz sme nedostali z polície ani z prokuratúry nijakú žiadosť o zbavenie mlčanlivosti alebo o nejaké podklady k vyšetrovaniu. Bude sa to ťahať ešte mesiace, možno roky, a potom ich snáď obvinia. Ak ich teda obvinia, bude prvostupňový súd. Oni majú dosť peňazí na špičkových advokátov. Ak ich aj odsúdia, odvolajú sa. Zasa ďalšie mesiace, možno roky.“

„Dal som spraviť právnu analýzu,“ Lánik zastrčil posledný papier do spisu a zavrel ho. „Nakoniec ich možno ani neobvinia.“

„Tak vidíš. Prečo sa potom pýtaš?“

„Chcel som poznať tvoj názor.“

Šesták pokrútil hlavou. „Môžem ti povedať, že to celé stojí na vode. Žiadne listinné dôkazy neexistujú. Navzájom proti sebe svedčiť nebudú. A tie nahrávky boli získané nelegálnym spôsobom, toto ich advokáti rozmetajú. Je to prakticky len o politickej zodpovednosti, a tú už všetci vyvodili. Ak by to aj došlo do štádia, že bude súd,“ Šesták si odkašľal, „vieš, ako sa hovorí.“

„Neviem.“

„Že obvinení odídu zo súdu takí chudobní, akí boli chudobní sudcovia pred vynesením rozsudku. Samozrejme, všetko pre nich dopadne dobre.“

„Ja som zasa počul o prípade, keď podplatili sudcu, no aj tak ich odsúdili a zavreli.“

„Tak to bola veľká drzosť. Ale neprekvapuje ma to,“ smial sa Šesták. „Niekedy ma už skutočne nič neprekvapuje.“

Lánik zatvoril kanceláriu, prešiel cez sekretariát a vyťukal bezpečnostný kód. Bolo pol siedmej večer.

III. Miami. 18. február

Aspoň že mu kúpili prvú triedu! Roman Paluš sa usadil v pohodlnom kresle pri okne a prečítal si ponuku filmov na monitore pred sebou. Skoro všetky už videl. Počas dlhých týždňov na chate pri jazere, ktoré strávil pod dohľadom CIA, mal k dispozícii obrovskú zbierku filmov. Mohol sa na ne dívať, keď sa skončilo to, čomu oproti sediaci muži hovorili informačné rozhovory. On to nazýval výsluchmi. Oni sa však iba zasmiali. Take it easy, Roman, bola ich odpoveď. Neber to osobne.

Ongetti zmizol po pár dňoch. Oficiálne sa rozlúčil a tvrdil, že sa určite uvidia na Slovensku. Potom sa pri ňom vystriedalo asi šesť mužov. Jeden z nich vedel vynikajúco po slovensky a ak sa Američanom nezdala Romanova angličtina alebo išlo o veľmi špecifickú otázku, pohotovo tlmočil. Keď sa ho Roman pýtal, odkiaľ to vie a či je pôvodom zo Slovenska, len sa usmial a pokračoval ďalej.

Celý príbeh aj s najmenšími detailmi opakoval Roman desať, dvadsať, tridsaťkrát. Stále dookola rovnaké otázky a keď po jeho pobyte v Amerike začalo byť horúco na Kryme, chceli aj tie najmenšie detaily. Šesť hodín denne, päť dní v týždni. Po večeroch a cez víkendy pozeral filmy. Po vyše dvoch mesiacoch usúdili, že im to stačí, a presťahovali ho do malého, ale pekného prímorského hotela na Floride. Kúpal sa, opaľoval sa, chodil do posilňovne a užíval si konečne dovolenku, ktorú nemal niekoľko rokov. Ako mu hovorieval bývalý šéf Emil Kohút: „Kam by si chodil, Romanko, tu si v Piešťanoch. Tu máš dovolenku stále.“ No vidíš, Emilko, uškŕňal sa v duchu Roman. Ja som na Floride a ty si v Justičáku vo vyšetrovacej väzbe. A vyzerá to, že sa von ešte niekoľko dlhých rokov nedostaneš. Aj keď – ako vedel z vlastnej skúsenosti – na Slovensku je možné všetko.

Pozeral si správy na internete a smial sa z komentárov, analýz a krkolomných konštrukcií, ktoré hodnotili vývoj v posledných mesiacoch a usilovali sa odhaliť, čo sa stalo pred nepokojmi a čo sa dialo po nich. Uspokojovalo ho, že je jeden z mála ľudí, ktorí vedia o tom takmer všetko. Jednoducho, insajder.

Do februárovej strednej Európy letel len naľahko. V batohu mal svoju obľúbenú starú koženú bundu, v ktorej sem prišiel, a pár kusov bielizne. Načo by so sebou vláčil tričká a kraťasy, ktoré si na Floride kupoval za pár dolárov a neubránil sa smiechu, keď porovnával tamojšie ceny s cenami v slovenských nákupných centrách. Cestuje síce naľahko, ale je ťažko za vodou. Zmenky boli podľa dohody preplatené, peniaze mu poslali na účty vo viacerých bankách. Teraz sa mohol tváriť ako kráľovsky platený konzultant rôznych firiem, ktorých pôvod sa skutočne nedal vystopovať, pretože v Langley vedeli, ako sa to robí. A ak by do toho pchala nos slovenská finančná polícia alebo daňový úrad, veľmi dobre vedel, že by vyššie orgány takéto aktivity skôr či neskôr stopli.

Počas pobytu na Floride ho kontaktoval a neskôr aj navštívil mladý diplomat zo slovenskej ambasády vo Washingtone. Zaujímal sa, či je všetko v poriadku a či nič nepotrebuje. Roman to pochopil tak, že CIA ich informovala, že tu je jeden Slovák, ktorý im pomohol, aj keď nechápal, prečo im o tom vlastne povedali. Diplomat sa z neho snažil dostať nejaké bližšie informácie, ale keď ho Roman slušne poslal do riti, tak s tým prestal. Potom sa mu začal sťažovať, aký je to ťažký život, samé intrigy, závisť, že človek si musí neprestajne kryť chrbát, a podobné reči.

„Čo sa sťažuješ?“ povedal mu Roman, keď večer na terase hotela popíjali whisky. „Keď sa ti nepáči, choď šróbikovať televízory pre Kórejcov.“

Diplomat na neho vypleštil oči. „Tak som to nemyslel. Ja len, že možno by sa na ministerstvo hodili aj ľudia ako ty.“

„Ja? A čo by som tam robil? Čo si nejaký referent ľudských zdrojov? To skôr usporiadaš diskotéku v kláštore, ako by som ja išiel pracovať do štátnej správy.“

„Áno, ty. Treba rozbiť staré štruktúry. Na ministerstve zahraničných vecí sú tri hlavné skupiny: absolventi MGIMO, volajú ich aj Moskviči. Tam patrí aj súčasný minister. Ďalšou skupinou sú východniari, ktorí držia pri sebe a pomáhajú si. No a silná je aj Hominterna.“

„Hominterna? Kurva, to čo je?“ Roman sa tváril nechápavo.

„No tí, veď vieš, štvorpercentní.“

„Prečo mi to rozprávaš? Mňa to nezaujíma.“

„Hovorí sa o tebe, že máš dobré kontakty s Američanmi. Veď sa tu o teba starajú. Či by si mi nemohol nejako pomôcť.“

„Pomôcť? Ja nie som váš personálny odbor. Ak chceš byť štátnym tajomníkom alebo neviem čím, tak vstúp do nejakej strany. Pomôžem ti tak, že zaplatím účet,“ vyprskol Roman.

Divní ľudia, divná doba, pomyslel si. Ešte sa musel vyrovnať s Vladom. Polovica patrila jemu. Teraz je vysokým štátnym úradníkom, prakticky druhým mužom Služby, ako hovorili Američania. Už sa tešil na stretnutie s ním.

Po štarte si odopol pás a zobral si od letušky pivo. Hľadel z okna, popíjal. Celkom sa tešil z návratu. Prenajme si nejaký byt v Bratislave a potom uvidí, čo ďalej. Odložil prázdnu plechovku, sklopil sedadlo a pokúsil sa zaspať.

Koniec ukážky