Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slávnostný obed a iné rozprávky

Elena Petrovská

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Katarína Tínesová, Andrea Jánošíková, Peter Páleník, Lucia Muráriková, Mária Hulvejová, Zuzana Babjaková, Bohumil Kosa, Erik Bartoš, Daniel Winter, Nina Dvorská, Jana Kyseľová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0092-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Pôvodná publikácia

Peter Kompiš ml. — Elena Petrovská: Slovenské rozprávky. Tlačiarenská a vydavateľská spoločnosť. Přerov 1918. 229 s.

Bibliografické poznámky

Peter Kompiš ml. — Elena Petrovská: Slovenské rozprávky

V Prerove 1918

Nákladom tlačiarenskej a vydavateľskej spoločnosti v Prerove

Tlačou kníhtlačiarne Jar. Strojila v Prerove

Slávnostný obed

— Elenka, budeme mať hostí, — volal účtovník Dumný svojej žene už zo dvier, keď si doniesol v nedeľu dopoludnia z kancellárie korrešpondenciu.

— Ach, to som rada, — ale či ma neklameš? — Kto prijde? — Kedy? — Veď hovor skoro! Dakto z rodiny? Veď ma netráp, hovor!

— Pomaly, dušička…

— Nie pomaly, chytro chcem vedeť. Koľko ich prijde? Ako dlho sa zabavia? — Ale skoro, kto tedy prijde? — Ach, či sa už dozviem raz?

— Akože môžem naraz na všetky otázky zodpovedať, keď ma ani k slovu nepripustíš? — smial sa muž.

— Ale choď, ja by som bola za ten čas aj celý román vyrozprávala.

— Ty áno, dušička, ale ja nestačím.

— Stačíš-nestačíš, len hovor chytro!

— Tu máš kartu, čo písali. Prijde Lesniak, môj dávny priateľ z B. aj so svojím kamarátom dr. Poliakom, s ktorým by som sa už dávno bol rád soznámil.

— Tedy na budúcu nedeľu prijdú — čítala Elena — no, veru som rada, že náš dom zase na chvíľku oživne; budú to vlastne prví hostia, ako sme spolu.

Elena sa ešte dlho na jedno-druhé vyzvedala. S mužovou charakteristikou priateľa Lesniaka bola veľmi spokojná, čo zvyšovalo jej radosť z príchodu hosťov.

— Musím dáky dobrý obed pripraviť. Čo radi jedia?

— To veru neviem. Ináče na to maš dosť času celý týždeň rozmýšľať, čo uvaríš.

— Týždeň je hneď preč a od teba veru ani za mesiac mnoho nevytiahnem, nie to za týždeň.

Elena začala premýšľať. O chvíľu šla do prednej izby, vytiahla z knižnice objemnú knižku s bucľatou ženskou tvárou na obálke a začala v nej listovať.

— Počuj, Igor, ja by som túto pečienku; tu káže…

— Ale mne je to všetko jedno. Ja sa do kuchárskeho remesla nerozumiem.

— Do umenia, — opravila ho Elena. — Ale môj muž sa má do všetkého rozumieť, lenže ty mi nechceš poradiť. Tu stojí: „kapúň s parenou — — —

— Ale ja sa do toho nerozumiem; konečne veď ty aj desať kuchárskych kníh prekabátiš. A myslím, že dnešný obed je prednejší, ako obed na budúcu nedeľu.

Elena sa ťažko odtrhla od kuchárskej knihy a šla dovárať obed.

Pri obede ledva zjiedli presolenú polievku, lebo Elena, rozmýšľajúc o tom, čo prichystá na budúcu nedeľu, zabudla, že polievku už solila. Vyhovárala sa pred mužom všelijako, že nevie, ako sa to len mohlo stať atď.

— No, nerob si z toho nič, aspoň vidím, že si zaľúbená.

— Ale ty nie si zaľúbený, ani mi nechceš poradiť, čo by som navarila, keď ti hostia prijdú.

— Keď sa do toho ja nerozumiem. Ja všetko rád, čo je dobré, a myslím, že druhí ľudia tiež.

— Nuž počúvaj, či by toto nebolo súce — vzala zase kuchársku knižku a čítala: — kapúň s parenou kapustou…

— Len nie s kapustou, dušička, — pretrhol ju Igor.

— To preto vravíš, lebo ty to nerád, ale to je veľmi dobré jedlo.

— Kapusta veru nie, aspoň je to naskrze nie sviatočné jedlo, a keď bude ešte aj iná zelenina, nuž to by vyzeralo ako pre vegetariánov. Ba, kto by v nedeľu jedol kapustu!

— Práve v nedeľu sa jedáva. No ale nemusí byť, môže byť na pr.: Sviečkovica na lovecký spôsob. Tu je: Daj na kastról…

— Holúbok môj, mne je to všetko jedno, či na kastról, či pod kastról, ale veď máme ešte celý týždeň na rozmýšľanie, nemusí byť práve dnes celý jedlopis sostavený. „Náhlivá robota nikdy nebýva dobrá.“ —

Radšej poďme na prechádzku, na čerstvom povetrí mozog lepšie pracuje, tam si môžeš porozmýšľať o všetkých dobrých jedlách sveta.

— Veď sa mi ty už len navysmievaš, ale keby tak teba nechal pri sporáku, som zvedavá, čo by si navaril, podotkla Elena a šla sa obliekať.

— Na to som aj ja zvedavý — zasmial sa Igor.

Keď sa vracali z dlhšej prechádzky, stavili sa na olovrante v neveľkej zahrade vedľa hotelu. Našla tu Elena dve priateľky: pani Šmihovskú, staršiu už dámu, ktorú Elena volala „tetou“ a ktorá bola na široko-ďaleko známa ako dobrá kuchárka, a mladšiu pani Malú. Obidve boly tu s mužmi. Igor, ktorému z prechádzky až hlava brnela od počúvania tých najrafinovanejších jedál, bol za čas vyslobodený. Elena sa náramne potešila vidiac tu pani Šmihovskú.

Z reči do reči a dámy boly „vo varení“.

„K nám prijdú“ — začala Elena — „na budúcu nedeľu hostia, dvaja páni, poraďte mi, čo by som im dala na obed. Mám asi takýto plán: hovädziu polievku, vyprážané kurence so zaváraním a ak dostanem srňacinu, nuž dala by som ju s omáčkou a knédľami, k tomu šalát a uhorky, na koniec snáď prešporské rožky alebo štrúdlu. — Nuž čo na to poviete?“

„Múčne jedlo by bolo zbytočné, Elenka moja, páni o to nedbajú, pre nich je len mäso,“ radila pani Šmihovská, „radšej daj pred polievkou šunku; ja práve pôjdem zajtra do Prahy, tedy by som ti takú malú šunôčku dala poslať.“

„Prosím ťa, teta, ak budeš taká láskavá.“

„Teraz už dostaneš, Elenka, aj kuroptvy, ak by si ich dala miesto kureniec, môj muž ti ich vďačne objedná,“ povedala skromne pani Malá.

„Znamenite, no, aká som rada, že ste mi obe hneď tak dobre poradily,“ teší sa Elena, „že tomuto môjmu mužovi nič takého nenapadne.“

„Ale kapustu ti predsa neporadily,“ ohlásil sa škodoradostne Igor, „vidíš, že som mal pravdu, keď som bol proti nej.“

„Oj, to by mohla dať, povedzme bravčovú pečienku s kapustou, to páni veľmi radi jedia,“ bránila Elenu pani Šmihovská.

*

Behom týždňa ešte pár ráz bola na obed buďto presolená polievka, alebo prihorená pečienka. Igor len s úsmevom počúval výhovorky svojej ženy, lebo vedel, čo je príčinou.

Konečne sa priblížila nedeľa. Elena oproti svojej obyčaji vstala zavčasu, a akonáhle so slúžkou uprataly izby, hneď sa pripravila ku vareniu. Hoci šunka vystala, lebo pani Šmihovská ju zabudla z Prahy dať poslať, a kuroptví tiež nebolo, lebo pán Malý ich zabudol objednať, ukázalo sa pri tom všetkom, že obed bude vydarený. Kuchyňa len tak rozvoniavala pečienkami. Igor prichystal si do izby na kredenc slivovicu, pravú trenčianskú, taktiež aj víno, ktoré objednal k vôli hosťom lebo nechcel zaostať za ženou, ale chcel sa aj on hosťom zavďačiť.

— Ak budú po obede chceť piť radšej pivo, pošlem preň vedľa do hostinca — rozumoval — bude chutnejšie rovno načapované. — Keď bol s touto dôležitou prácou hotový, sobral sa na stanicu očakávať hostí.

Keď sa s nimi vrátil, bol už stôl vkusne prikrytý. Nechýbala ani váza s čerstvými voňavými ružami. Elena oblečená v pekných domácich šatách, v tvári rozpálená od horúčosti obracala vidličkou v masti smažiace sa kurence.

Keď hostia vošli do izby a poskladali sa, Igor hneď okolo nich, že čo budú piť pred obedom, či slivovicu, či vína im má naliať.

— Ani jedno, ani druhé, — hovorí priateľ Lesniak, — lebo ja som sa stal pred rokom abstinentom, a tuto priateľ je ním už od dávna, — ukázal na dr. Poliaka.

— No, nič nerobí, — hovorí Igor, — to som veru nevedel, — ale škrelo ho to trochu, že toľko vína objednal, keďže sám pil len málo.

Sotva zasadli ku stolu, prišla dobrá hovädzia polievka. Elena dala si na nej veľmi záležať a bola s jej chuťou úplne spokojná. Avšak hostia vzali si z nej nápadne málo. No, uspokojila sa, mnohí ľudia nedržia na polievku, veď si to oni vynahradia na bravčovej pečienke, kurencoch a srňacine. Veď všetko sa jej dnes znamenite podarilo. Elena v duchu predstavovala si, ako bude hosťom chutiť, a — na toto tešila sa najväčšmi — ako budú chváliť jej kuchárske umenie. Igor bude sa len usmievať pri tom a od hrdosti, že má takú ženu, bude celý deň výbornej nálady.

Rozkrájajúc v kuchyni šťavnatú bravčovú pečienku, poukladala ju na misu tak, aby dva najkrajšie kusy boly na kraji, že by si hostia práve tie museli vziať.

— Aká je táto moja žena pekná, — pomyslel si Igor, zahľadiac sa na Elenu, keď vkročila s misou do izby ružová, s iskrennými očami, so šťastným výrazom v tvári.

— Nech sa vám páči, pán doktor, — núka Elena zvŕtajúc misu pred neho.

Pán doktor berie si najprv dva zemiaky, k tomu kapusty.

— No, nech sa vám páči pečienky, — núka Elena ďalej.

— Ďakujem, nebudem, — hovorí rozhodne dr. Poliak.

— Pre Boha, čo je tej pečienke?! — ale veď jej je nie nič, — vraví Elena zľakaná a v nedorozumení hľadí raz na pečienku, raz na hostí.

— Neradi bravčovú pečienku? — spytuje sa Igor tiež nechápajúc, prečo aj priateľ Lesniak berie si len kapusty a mäsa nie. Ale mne sa zdá, že keď sme spolu študovali, ty si práve rád jedával bravčovinu.

— Pravdaže, — odpovedá Lesniak a smeje sa.

— Pečienka je iste veľmi dobrá, — hovorí dr. Poliak krotkým hlasom, — ale my mäso nejeme, sme vegetariáni. Ja už asi päť rokov, a priateľ Lesniak si vlani ku mne pridružil.

— Ach, tak, vy ste vegetariáni. No, to je inšie! — vraví Elena zlomená a bľadá, nešťastná sedá si jako vo snách na stoličku blízko muža.

Prievozné

Bol som vtedy v V. triede reálky v moravskom mestečku L. — začal rozprávať pán F. — a ako sa patrí na takého študenta, bol som už aj zamilovaný. Moja Helenka bolo dievča pekné ako makový kvet a pri tom štebotavé, a čo je hlavné, mala ma veľmi rada. Na prechádzke po aleji raz v nedeľu dopoludnia dohovorili sme sa, že popoludní pôjdeme do blízkého kúpeľného mesta J. na výlet. Hneď po obede začal som sa cifrovať. Obliekol som si čierne salónne šaty, cylinder postavil som si na hlavu a zvedavý, aký dojem urobím na Helenku, začal som sa obzerať v zrkadle. Šaty a cylinder mal som síce od brata, ale pristaly mi výborne. Šaty boly mi síce trochu pritesné, lebo už aj vtedy, bol som šuhaj objemnejší a cylinder, napriek tomu, že som ho papierom vyfutroval, padal mi až na uši, ale predsa som bol veľmi spokojný so svojím zovňajškom. Dokončiac toaletu zapichnutím červeného klinčeka do kabátovej dierky, pobral som sa do kuchyne požičať si od domácej panej korunu, lebo nemal som vo vrecku ani krajciara.

— Ale, Ferda, neviem, čo povie na to váš otecko, keď prijde a počuje, koľko máte navypožičiavané.

— Nič nepovie — povedal som neistým hlasom.

— Ja nedbám, ale vy ste veru nie dobrý syn. Korunu vám tedy požičiam, ale aby ste ju nepremárnili — podotkla domáca pani, vyňala z pudilára korunu a prenesúc ju na dlani viackráť popred okuliare, podala mi ju.

Opatrne vložil som ju teraz ja do pudilára a zdvorile som sa odporúčal.

Helenka čakala ma už na ulici v nových belasých šatách a s novým červeným slnečníkom.

Slniečko nám tuho svietilo po ceste. Keď sme vyšli z nášho chotára, bolo nám treba prejsť cez horičku. Dúfal som, že nájdeme v háji studničku alebo potôčik a že zahasím veľký smäd, ktorý ma nepokojil už po celej ceste, poneváč bolo teplo. Schodili sme celú horičku, ale vody sme nenašli.

Za hájom žblnkotal široký potok, a na brehu stál starý prievozník, celý zarastený, ako by večne stál len na prievoze a vôbec neprišiel inde medzi ľudí.

Radostne bežali sme ku člnu.

— Koľko sa platí? — spytujem sa a siaham rukou do vačku.

— Po dva krajciare.

Pyšne podal som mu celú korunu a on vydal mi štyridsaťšesť krajciarov.

Už na člne predstavoval som si, ako si budem v J. hasiť smäd výborným plzeňským pivom.

Keď sme sa blížili ku kúpeľnému parku, oprášil som si vreckovkou cylinder a topánky, a Helenka si svoje črievičky vyšúchala o punčochy.

V parku bol vojenský koncert, a nezbývalo mi tedy nič iného, len kúpiť dve vstupenky po šestáku. Keď som zaplatil, mal som vo vrecku ešte dvadsaťšesť krajciarov.

— Pivo za to ešte kúpim — myslím si a vediem Helenku ku prázdnemu stolíku v parku.

Kellner, vidiac pána v cylindri, hneď priskočil a odoberal mi paličku aj cez ruku prehodený svrchník.

— Čo ráčite rozkázať, pane?

— Helenka, čo sa ti bude páčiť? — spytujem sa.

— Malé pivo.

— Tedy doneste nám jedno veľké a jedno malé pivo.

Sadli sme si ku stolíku a obzerali sme sa.

Šla okolo predavačka s pomarančami a zabočila k nám.

Najprv tváril som sa, že ju nevidím, hoci nebola taká nepatrná, ale keď s núkaním neustávala, spýtal som sa Helenky: — Chceš pomaranč, Helenka? — (Bol som si totiž temer istý, že Helenka pomaranč nebude chceť a ak by konečne aj chcela, kúpiť ho môžem, lebo bude stáť najviac päť krajciarov a tak mi predsa zostane dvadsaťjeden krajciarov, z toho zaplatím pivo, moje bude stáť desať krajciarov, Helenkino šesť a kellnerovi dám päták, aby videl, že som gavalier.)

— Kúp mi jeden — povedala Helenka skromne. Vybral som najmenší a spytujem sa predavačky:

— Čo stojí?

— Šesták, mladý pán.

— Dával som jej šesták, ale poviem bez okolkov, že bol by som ju radšej búšil do chrbta.

Keď už pivo stálo pred nami, odchlipkával som len po trošíčke a každú chvíľu odbehoval som z parku ku studni, vypil som zakaždým snáď aj liter vody a akoby nič, vrátil som sa zase ku Helenke a chlipol som si piva, lebo vedel som dobre, že dnes mi je nemožné zahnať si smäd pivom.

Keď sme vyprázdnili poháre, volal som na kellnera:

— Platím.

Priskočil.

— Jedno malé a jedno veľké pivo.

— Jedno malé a jedno veľké plzeňské pivečko, to je šestnásť krajciarov, prosím úctive.“

Vyčítal som mu na stôl šestnásť krajciarov, nie viac, ani menej.

Keď videl, že pán v cylindri nenechal mu ani krajciara diškrécie, opovržlive na mňa pozrel a nepodal mi ani kabát, ani paličku.

Ale mne na tom ani nezáležalo. Šťastný som bol, že už ideme domov, že som s korunou tak dobre vygazdoval a už žiaden výdavok ma nečaká.

Vo veselom rozhovore prišli sme ku potoku.

— Prievozné! — preletelo mi mysľou, a hoci bol už studený podvečer, obliala ma horúčosť. — Prievozné! Kde ho vziať? — hučalo mi v hlave neprestajne. — Ako som mohol na to zabudnúť!

Ale rýchle som sa vzpamätal. Prehľadal som vrecká a vravím s pretvárkou: — Helenka! Stal sa mi malér! Ztratil som pudilár. Prosím ťa, zaplať ty za prievoz.

— Ježiš Maria! — spustila s plačom. — Ja nemám ani krajciara!

— Ty nemáš ani krajciara?! Čo teraz?

Ale Helenka mi neporadila. Sadla si neďaleko na brvná a zúfale nariekala. Ja, ako verný milovník, sadol som si ku nej a bolo mi tiež do plaču. Chcel som si uľaviť v bozkoch, ale Helenka nebola teraz takej nálady a odsotila ma od seba.

Sobral som sa ku prievozníkovi a prosil som ho úpenlive, aby nás zadarmo previezol, že zajtra iste, na moju česť, prijdem a donesiem mu peniaze aj dohánu.

— Povedzte si to takému bláznovi, ako ste vy — a obrátil sa mi chrbtom.

V tom vidím na hradskej dvoch elegantných pánov prichádzať ku prievozu. Bežím im oproti, složím cylinder a doslovne žobral som od nich štyri krajciare.

Odohnali ma, pohroziac mi palicou. Prievozník ich previezol, a oni odišli.

O chvíľu, pre mňa veľmi dlhú, prišiel ku prievozu biedne odetý robotník so sekerou na pleci.

Pár slovami vysvetlil som aj tomu celú vec a prosil som ho pre Boha, aby mi požičal štyri krajciare.

Tento chudobný človek uveril mi, videl som mu to na tvári.

— Vďačne, mladý pán, na môj dušu, vďačne, ale nemám, len tieto dva krajciare pre seba. Idem zajtra do roboty, toto sú moje posledné dva krajciare, verte mi.

Veril som mu, ale to mi nespomohlo. Beznádejný prišiel som ku Helenke. Ešte vždy sedela na brvnách a dobre si oči nevyplakala. Stmievalo sa čím ďalej, tým väčšmi, a my uznali sme, že tak lebo onak, ale domov treba sa nám dáko dostať.

Koniec ukážky