Juraj Kušnierik

Hudba ostrova

Copyright © Juraj Kušnierik 2011

Design & Layout © Janka & Palo Bálik 2011

Copyright © Artforum 2011

Finálna úprava elektronickej knihy Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Túto knihu som napísal z lásky k Islandu a k jeho hudbe.

Nebola by vznikla bez Arny a jej rodiny, ktorá sa stala mojím islandským domovom, bez nezištnej a láskavej pomoci Runólfura, Jóna Kristinna, Asiho, Eldara a Kariho, ktorí mali pre mňa vždy toľko času, koľko som len chcel, a preto im patrí moja veľká vďaka.

Kľúčovými postavami v tejto knihe sú islandskí hudobníci: Benni, Einar, Sindri, Valgeir, Mio, Örvar, Silla, Hildur, Gunni, Lóa, Arni, Sindri, Halldór, Lovísa, Emiliana, Kristján, Ólöf, Pétur, Ólafur, Janus, Jóhann a zopár ďalších ‒ takk fyrir, priatelia!

Fridrikovi ďakujem za príjemný deň v Tepliciach, za skvelý večer v Reykjavíku a za filmy, ktoré ma vždy tak presne trafili, Halle za vovedenie do islandskej politiky a Andrimu Snaerovi za Draumalandid.

Špeciálne poďakovanie patrí Mirovi za priateľstvo a všemožnú pomoc, ktorej bolo veľmi veľa, Lene, Lajosovi, Veronike a Ctiborovi za fotky, Mišovi, Gešovi a celej Pohode za nadšenie a priateľstvo, Miškovi a Janke za podporu, Palovi a (inej) Janke za to, že z mojich textov urobili peknú knihu, Zuzane za to, že sčitateľnila moje vety a opravila chyby a všetkým kolegom z .týždňa za to, že mi umožnili chodiť na Island a vždy, keď som sa vrátil, boli ochotní počúvať moje zážitky.

Nakoniec a najviac ďakujem Natálii. Jej patrí táto kniha.

Sen o Islande

Znovu sa mi snívalo o Islande.

O čo presne išlo, neviem. Len na cestu z letiska v Keflavíku do Reykjavíku si spomínam: vľavo hrozivo vyzerajúce more, vpravo neobývateľné lávové polia, v diaľke syčiaca para. Predo mnou a za mnou vysvietená štvorprúdová cesta. A v diaľke najmenšie veľkomesto na svete.

Myslím, že tam bola aj úzkosť človeka snehom a vetrom uväzneného v Severných fjordoch a dlhá, nervózna cesta autom zo severu na juh ostrova.

A možno aj pohľad cez okno na Austurstræti. A horúci bazén vo Vesturbæjarlaugin pod mrazivo sivou oblohou. A Sigur Rós v Laugardalshóll a FM Belfast v NASA a Lay Low v Listasafn Reykjavíkur a Ghostigital v Tjarnarbíó. A možno aj Ási, Kari, Einar a Fridrik. A možno aj Mio v Greenhouse Studio a Valgeir v Kaffibarinn. A Hressó, Sódóma, Kaffismidja a Idnó. Možno nie všetko naraz...

Možnože sa mi nakoniec snívalo len o tej ceste z letiska a všetko ostatné som si k tomu primyslel až po zobudení.

Ale že sa mi o Islande často sníva, to je fakt.

Podobne ako celá Škandinávia, aj Island sa mi od detstva zdal nesmierne príťažlivý. Čistý. Vikingský. Bezpečný. Divoko krásny. A páčila sa mi jeho zástava: červený škandinávsky kríž s bielym lemovaním na tmavomodrom pozadí.

Prvý Islanďan, ktorého som zaregistroval, bola Islanďanka. Björk. Páčila sa mi už v skupine Sugarcubes, a keďže som mal vtedy rád hlavne rýchlu a rytmickú hudbu, trochu ma sklamal jej sólový Debut. Áno. Hanbím sa za to a nech je fakt, že som sa neskôr stal oddaným fanúšikom Björk, islandskej hudby a islandskej kultúry, pokusom o neskoré, ale úprimné estetické pokánie.

Úspech Björk som považoval za exotickú náhodu.

Potom sa objavili Sigur Rós. Ani oni ma zo začiatku neoslovili – dlhé skladby, strašne vysoký spev, nezrozumiteľné texty, bizarná „umeleckosť” celého projektu (albumy bez názvov, tajomná grafika, neznesiteľne patetická vážnosť).

Konvertitom som sa stal až na Islande. Cestou do Damašku sa mi stal festival Iceland Airwaves v roku 2007 a nestráviteľné množstvo islandskej hudby, ktoré sa mi na ňom natlačilo do uší (a kilá cédéčiek, ktoré som si odtiaľ priniesol). Ako je možné, že medzi 318 tisíckami ľudí dokáže vzniknúť taká silná a pestrofarebná hudobná scéna? Ako je možné, že národ počtom obyvateľov porovnateľný s Košicami dá svetu niekoľko špičkových elektronických, metalových a punkových kapiel, viacero originálnych pesničkárov a pesničkárok a k tomu ešte také unikáty ako je múm, Amiina, Agent Fresco, Seabear, Bloodgroup, FM Belfast, Apparat Organ Quartet, Rökkuró, Hjaltalín, Ólöf Arnalds, Ólafur Arnalds, Valgeir Sigurdson, Emiliana Torrini, alebo už spomínaná Björk či Sigur Rós? A okrem toho spisovateľov, ako je Sjón, Ólafur Gunarsson, Arnaldur Indridasson alebo Jón Kalman Stefansson? A filmárov ako Fridrik Thór Fridriksson alebo Baltasar Kormákur? A niekoľko špičkových výtvarníkov, dizajnérov a módnych návrhárov...

No ako je to možné?

Chodím na Island štyri roky, ako takého fanatika ma zaujímajú všetky možné správy o tomto ostrove, čítam všetky knihy islandských autorov, ktoré vychádzajú v českých, slovenských a občas aj anglických prekladoch, objavujem ságy, sledujem islandské filmy, držím palce futbalovým klubom, kde hrá nejaký Islanďan (a klubu West Ham United, ktorý spoluvlastní islandský investičný fond Straumur Burdaras). Dokonca aj o hádzanú, v ktorej patria Islanďania k absolútnej svetovej špičke, som sa začal zaujímať.

A navyše ešte aj toto: môj starý dánsky kamarát Jesper nielenže býva v Kodani na ulici Njalsgade (pomenovanej podľa hrdinu najslávnejšej islandskej ságy), no pred pár rokmi v blízkosti jeho ulice otvorili novú stanicu metra s názvom Islands Brygge. To už považujem za akési žmurknutie osudu. Jednoducho: akoby všetko mierilo na Island.

Island sa stal mojím koníčkom a obsesiou. Znovu však pripomínam: pri všetkej úcte ku krásnej a divokej prírode, viac ma zaujíma mesto. A ľudia. A hudba.

Tak som sa rozhodol napísať túto knihu. Bude niečím medzi cestovateľskou reportážou, osobným denníkom, historickým príbehom... Bude kolážou. Treba však ešte objasniť jednu vec.

Táto kniha nie je o Islanďanoch ani o Islande. Neverím stereotypom a zovšeobecneniam: Islanďania sú tichí, milí, na depresie náchylní, podnikaví, vzdelaní, sebavedomí, pekní, blonďatí, do seba zahľadení, slušní, tolerantní, všeobecne talentovaní, pracovití, chladní, priami, pyšní, frivolní. To všetko sa o nich hovorí, ale netuším, či je to pravda. Lebo neviem, ako sa to dá zistiť, potvrdiť, dokázať či vyvrátiť.

Osobne poznám len asi 100 Islanďanov, čítal som niekoľko kníh islandských autorov, videl som zopár filmov, bol som na nejakých výstavách, počúvam veľa islandskej hudby. Chodím po islandských uliciach, vysedávam na Islande v kaviarňach, chodím do obchodov, na koncerty, na kúpalisko, raz som bol v tamojšom parlamente, dvakrát v kostole. Dýcham islandský vzduch, sprchujem sa tam v prirodzene aromatizovanej vode, ktorá vyviera spod ostrova. Medzi mojimi priateľmi a známymi sú hudobníci, výtvarníci, zopár politických aktivistov (sprava aj zľava), dvaja novinári, jeden filmový režisér. Ani jeden rybár, robotník v hliníkárni, ani jeden účtovník, manažér či pracovník daňového úradu. Tých všetkých je na Islande oveľa viac než hudobníkov, filmárov a výtvarníkov.

Budem písať o tom, čo som videl, o ľuďoch, ktorých poznám, o hudbe, ktorú počúvam – a napokon asi tak trochu aj o sebe.

Hressó etc.

Na Islande pravdepodobne vybuchne ďalší vulkán. Teda aspoň si to myslí Páll, geofyzik z University of Iceland, ktorý sa o svoj kvalifikovaný názor podelil s divákmi islandskej verejnoprávnej televízie RÚV. Jeho meno sa nečíta ako v maďarčine, ale „pátl“, pričom to t treba vytvoriť nie špičkou, ale zadnými okrajmi jazyka – tento typicky islandský zvuk sa zaraďuje v rôznej intenzite, zato však automaticky pred každé zdvojené písmeno. Kto dokáže toto „tl“ správne vysloviť, je v tretine cesty k ovládaniu islandčiny. Kto ho dokáže v hovorovej islandštine rozpoznať, je v polovici.

Páll sa volá celým menom Páll Einarsson, ale na Islande úplne stačí, keď povieme, že je to geofyzik Páll z Islandskej univerzity. To preto, lebo ľudia sa tam oslovujú krstnými menami. Priezviská používajú len v stave núdze. Radšej povedia: „Páll, ten geofyzik“, prípadne: „Páll, čo rozprával o novej sopke v televízii“, než by mali povedať Páll Einarsson. A keby ste si chceli overiť, či hovorím pravdu, tak pokojne Pállovi zavolajte. Jeho meno v telefónnom zozname však hľadajte pod P, nie pod E.

Keď sa na Islande s niekým zoznámite, spolu s menom vám povie svoj mikropríbeh. Teda aspoň to, odkiaľ pochádza, čo robí, prípadne aj koho je synom či dcérou. A ešte: súrodenci nemajú úplne rovnaké priezviská. Ak by napríklad náš geológ Páll Einarsson mal sestru Arnu, volala by sa Arna Einarsdóttir. Je to logické: Páll je Einarov syn (son), Arna je jeho dcéra (dóttir).

No a čo nám to teda ten geológ Páll hovorí? V podstate nič prekvapivé. Len sa snažil vysvetliť, prečo rieka Gigjukvisl („Chjúvisl“), jedna z mnohých, ktoré vytekajú spod obrovského ľadovca Vatnajokull („Vatnajokütl“) na juhu ostrova, má zrazu z ničoho nič viac vody. Oveľa viac, nakoľko sa voda vylieva z koryta a zaplavuje okolité lúky. Páll hovorí, že voda pravdepodobne pochádza z ľadu, ktorý sa roztopil v dôsledku vulkanickej činnosti pod ním, a nevylučuje ani to, že keď sa rozpustí dostatočné množstvo ľadu, z diery v ľadovci vyhrezne láva.

Niet však dôvodu k panike, ba ani k znepokojeniu. V okolí rieky Gigjukvisl nikto nebýva a ak naozaj dôjde k eurpcii, tak to bude zrejme iba príležitosť urobiť si zopár exotických fotografií.

Island je totiž zasadený doprostred divočiny a živly nepovažuje za niečo pozoruhodné. Islanďania vedia, že to je atraktívne pre turistov (v letných mesiacoch ich v Reykjavíku spoznáte podľa goretexu a outdorových outfitov v duchu najnovšej trekkingovej módy a tiež podľa toho, že cez ulice prechádzajú iba na prechodoch nevediac, že islandskí šoféri dajú chodcovi prednosť kdekoľvek), a preto im na „výpravy do divočiny“ pripravujú dokonalú infraštruktúru (keď píšem tieto slová po ulici prechádza obrovské terénne auto s nápisom „Mountaineers Of Iceland - Your Ticket To Adventure“ na dverách – vozí turistov na „ľadovcové dobrodružstvá“, a hneď za ním ide menší autobus konkurenčnej firmy Reykjavik Excursions, ktorá vozí cestujúcich z letiska do mesta a ponúka menej dobrodružné exkurzie). Príroda im (Islanďanom aj turistom) občas spôsobí menšie nepríjemnosti a trochu im skomplikuje život, ale oni (Islanďania) to berú vecne (vedia, kde žijú). Keď prší (a prší skoro každžý deň) alebo sneží, tak si len na hlavy natiahnu kapucne, keď fúka, tak si pozapínajú bundy. Alebo sa schovajú do kaviarne.

Hressó som objavil pri prvej návšteve Islandu. Nemusel som hľadať dlho. V tejto kaviarni, ktorá sa oficiálne volá Hressingarskálinn, čo znamená „Občerstvovacia stanica“, bolo totiž „media center“ festivalu Iceland Airwaves. Takže sme sem spolu s mojou dcérou Lenou jednoducho prísť museli (ak sme chceli náramky, ktoré otvárali dvere na koncerty). Odvtedy je toto miesto pre mňa jedným z nervových uzlov Reykjavíku. Hressó má dokonale strategickú pozíciu. Keď zídete dole kopcom z Vesturbær (Západné mesto) popri cintoríne (Hólavallagardur) dole do Midbær (Stredné mesto, poeticky nazývané aj Down-town), cestou skontrolujete, či je jazero Tjornin a mohutný kostol Hallgrímskirkja na svojom mieste a strihnete si to krížom cez parčík Austurvöllur so sochou Jóna Sigurdssona, bojovníka za islandskú nezávislosť (to sa len tak hovorí, že „bojovník“, v skutočnosti to bol historik, odborník na ságy, novinár a celoživotný poslanec Althingu, teda islandského parlamentu – práve preto jeho socha stojí v parčíku Austurvöllur pred Althingom), a okolo staromódne majestátneho hotela Borg sa dostanete na Austurstræti, prejdete okolo štvorposchodového kníhkupectva Eymundsson a ste tam.

Občerstvovacia stanica Hressó sídli v pomerne zanedbanom, architektonicky nevýraznom dome so špicatou strechou, akých je v Reykjavíku väčšina. Hoci takmer celá stena od ulice je sklenená, vnútri je vždy prítmie. Pri prvej návšteve to zrejme odrádza, pri ďalších sa človek cíti ako doma. Aspoň ja som sa tak vždy cítil, lebo ani doma nemám rád silné svetlo. A tiež: doma vždy znie hudba, ktorá sa mi páči a často je tam (doma aj v Hressó) zapnutý televízor a v ňom ide futbal, čomu skoro nikto v domácnosti nevenuje pozornosť. A ešte: v Hressó vám kávu dajú do termosky a potom ju môžete dlho popíjať. Termosku mimoriadne oceníte, ak si pri káve radi zapálite cigaretu. Na Islande sa prísne dodržiava zákaz fajčenia vo všetkých uzavretých priestoroch. Preto má väčšina kaviarní, pubov a hudobných klubov niekde nejaký dvorček alebo terasu (alebo aspoň striešku nad a popolník pred vchodom). Hressó je z tohto hľadiska unikátne: má krytú, vyhrievanú terasu, ktorá je normálnou súčasťou reštaurácie. Na terase sa môže fajčiť. Je to pravdepodobne jediné miesto v severnom Atlantiku, kde môžete zároveň piť kávu či pivo, sedieť za normálnym stolom a pokojne pritom inhalovať tabakový dym. Sú takí, čo to dokážu oceniť.

foto © Lajos Mészáros

foto © C is for the Cookie

V Hressó, podobne ako asi vo všetkých reykjavíckych kaviarňach, celkom slušne, hoci pomerne jednoducho varia. To znamená nejaká rybia polievka, teľacina so zemiakmi, a hlavne niekoľko variantov hamburgeru s hranolkami. A propo, hamburger: tak ako na Slovensku sú „národným jedlom“ halušky, na Islande je to hustá polievka s jahňacím mäsom (kjötsupa), sušená ryba alebo mierne nahnitý žralok. Ale tak ako na Slovensku je samozrejmosťou jedálneho lístka v každej krčme vyprážaný syr, tak na Islande sa nevyhnete hamburgeru (harbórgar) a hotdogu (pylsur). Ak ste si doteraz mysleli, že hamburger je to, čo dostať v McDonalde, v Reykjavíku zistíte, že to nie je také jednoduché. Po prvé, McDonald na Islande nepôsobí. A po druhé, medzi jednotlivými variantmi sú zásadné rozdiely. Miestny fajnšmeker je schopný prejsť v daždi a vetre hoci aj pol kilometra, aby si mohol dať burger v Hambórgara búllan, čo sa do angličtiny prekladá ako „Hamburger Joint“ („Dobré meno, nie?“ hovorí mi jeden miestny muzikant). V Reykjavíku sú dve predajne Hambórgara búllan, obidve dobre ukryté pred nezasvätenými turistami. Jedna je maskovaná pomerne noblesnou reštauráciou (musíte cez ňu prejsť a vzadu, v neoznačenej miestnosti s fotkami New Yorku a Johnyho Casha na stenách to je: dvaja chlapíci vám urobia hambórgar, aký len chcete, posadíte sa na barové stoličky a v pokoji ho zjete), druhá je od ruky v blízkosti starého prístavu a ak neviete, že tam je, tak ju nenájdete.

Koniec kulinárskej odbočky. Vráťme sa do Hressó. Od rána do noci je tu živo, majú tu množstvo (islandských) novín a časopisov, chodí sem veľa mojich islandských priateľov, čašníci a čašníčky neobťažujú neustálymi dobre mienenými otázkami, je tu wifi (ale to je vlastne všade).

Sedím pri okne, popíjam kávu a pozerám sa na ulicu. Chodia po nej štýlovo, nedbalo elegantne oblečení obyvatelia Reykjavíku a medzi nimi sa pomaličky posúvajú autá. Oproti sú nonstop otvorené potraviny, v ktorých si môžete nielen kúpiť niečo pod zub, ale hneď si to tam aj ohriať v mikrovlnke a pri pulte s barovými stoličkami aj zjesť. Ešte aj grátis noviny tam máte, aby ste sa pri jedení nenudili. Minule som na ulici pred Hressó videl vtedajšieho predsedu vládu Geira Haardeho. Pešo kráčal z parlamentu do svojho úradu, ktorý vyzerá ako horská chata (neskôr, v knihe o histórii Reykjavíku, som sa dočítal, že tá budova bola jednou z prvých murovaných v meste a pôvodne slúžila ako väznica). Pár ľudí ho pozdravilo (bolo to už v čase, keď bol prudko neobľúbený), jeden starší manželský pár sa s ním zastavil na kus reči.

Prečo vlastne píšem o tejto „občerstvovacej stanici“? Hádam by to už mohlo byť jasné: Hressó je jedným z mojich reykjavíckych domovov. Neviem, prečo je to tak, no nemám veľmi rád nové miesta. Vlastne to je takto: mám rád staré miesta v nových mestách. Chcem povedať, že okrem objavovania a prekvapení mám rád aj istotu.

Hressó je istota.

V Hressó možno sedieť a dívať sa. Alebo písať. V „občerstvovacej stanici“ Hressó vznikla veľká časť tejto knihy.

Ale v Reykjavíku sú aj iné kaviarne.

Ideálnym miestom na písanie a sledovanie diania na ulici je napríklad Hemmi og Valdi. Prichádzajú sem jednotlivci na kávu alebo na pivo (nič iné sa tu nepredáva), skupinky mladých ľudí, čo sa intenzívne a hlasno rozprávajú, rodičia s deťmi. Niektorí čítajú alebo niečo píšu. Vychádzajú na ulicu fajčiť, alebo aj vtedy, keď na nej zbadajú známeho. V suteréne tohto jednoduchého domu, ktorý bol postavený ako koloniál, je malý dizajnérsky butik, na poschodí prebiehajú výtvarné dielne, kde chodia hlavne matky s malými deťmi. Pokojne si môžete dať jednu „regular coffee“, potom si ju do sýtosti dolievať (nie je veľmi silná) a sedieť tam niekoľko hodín. Najradšej mám stôl rovno vo výkladnom okne. Cítim sa ako vo vlaku. Píšem alebo čítam a popri tom pozorujem to, čo sa deje vonku. Počas víkendových večerov (a niekedy aj v týždni) v Hemmi og Valdi hrá živá hudba. Väčšinou pesničkári. Spomínam si na príjemný koncert Lay Low počas Airwaves, keď bolo v Hemmi og Valdi skutočne plno. Páči sa mi aj hudba, aká v tejto asketicky vyzerajúcej kaviarni znie z reproduktorov: Dylan, Fleet Foxes, Bat For Lashes, Johny Cash, TV On The Radio, Animal Collective. Dvoma slovami: ako doma.

Zmieniť sa treba ešte o dvoch zvláštnych kaviarňach. C Is For Cookie je na kopci kúsok pod kostolom Hallgrímskirkja a je zvláštna tým, že majtieľmi sú Agnieszka a Stanislaw. On má dlhé blond dready, ona zjavne obľubuje nepravidelne ostrihané vlasy. Okrem kávy je toto miesto známe vynikajúcimi domácimi koláčmi. Výborné je, ako títo dvaja usmievaví mladí ľudia narúšajú stereotyp o Poliakoch, ktorí sú na Islande vykorisťovanou robotníckou triedou, čo sebavedomí Vikingovia nepustia k ničomu podstatnému. Nie je to tak! Stačí trochu odvahy, sebavedomia a obchodného talentu. Keď to dokážu Thajčania, Indovia a Číňania, tak prečo nie Poliaci, alebo hoci aj Slováci? Kaviareň C Is For Cookie patrí medzi reykjavícke „vychytávky“ posledných mesiacov. Držím jej palce.

Ďalšia „inostranná“ kaviareň sa volá Café Haiti a sídli v starom prístave. Začínala ako maličký obchod, kde sa predávala kvalitná haitská a dominikánska káva. Majitelia – bielovlasý starší pán s výrazom námorníka, ktorý sa vo voľnom čase stal profesorom literatúry, a krásna černoška (najprv si myslím, že ide o adoptovanú maiteľovu dcéru, no keď o nej hovorí ako o „my wife“, zisťujem, ako sa veci naozaj majú) – získali výbornú reputáciu, a keď sa uvoľnil priestor pri luxusnej reštaurácii Höfnin, tak sa doň presťahovali. Voňavá káva, slušné víno, trochu chaosu a prístav. A štamgasti patriaci k prístavu. Raz večer, keď som do Café Haiti zablúdil, bola v kaviarni akcia na podporu človeka menom Ragnar, ktorý robí na vlastné náklady humanitárne projekty v Keni. Najprv dvojica generátor hluku & vokalista ponúkla niekoľko kúskov celkom zaujímavých hlukovo-rapových kompozícií, potom poslankyňa parlamentu a jedna z tvorkýň wikileaks Birgitta Jónsdóttir (milá pani so snivo neprítomným pohľadom, aké mávajú poetky) prečítala niekoľko svojich básní, potom zahral na klarinete hudobník a politický aktivista Július Valdimársson, nedzitým som sa zoznámil s Einarom Melaxom, členom K.U.K.L. a Sugarcubes, ktorý sa dnes venuje komponovaniu vážnej hudby a v priebehu večera zahral na viole di gamba niekoľko svojich (celkom počúvateľných) skladieb.

Kaviarenská hudba

Kým opustíme kaviarne, tak ešte pár slov o ich vzťahu k hudbe.

V prvom rade: v Reykjavíku som nenavštívil kaviareň, kde by hralo rádio. Vždy tam hrá hudba „kurátorovaná“ majiteľmi či čašníkmi. Niekde skôr elektronika, inde tvrdší rock alebo pesničkári. Nikde som nepočul Kate Perry, Justina Biebera ani Lady Gaga. „Islanďania nemajú vkus,“ hovorí mi kamarát Benni Reynisson neskoro večer v bare menom Bakkús (z reproduktorov znie americké alt.country). Ako dôkaz uvádza fak, že koncert skupiny Eagles v Reykjavíku sa vypredal za dve hodiny. Asi to tak bude. Pop je všade na svete pop. Soundtrack k reykjavíckym kaviarňam však naznačuje, že to nie je až také jednoduché.

Druhá vec: v mnohých kaviarňach po večeroch hráva živá hudba. V niektorých úplne každý večer. Napríklad v Café Rosenberg, starosvetsky pôsobiacom mieste na Klapparstígur, strmej ulici, čo začína pri mori a končí na vrchole kopca pri Hallgrímskirkja. Blues, džez, folk, vážna hudba. V Kaffibarinn o ulicu ďalej sa síce nehrá úplne každý večer, ale zato nesmierne zaujímavo: od techna cez noise a džezové experimenty až po koncerty rockových kapiel alebo vystúpenia komorných orchestrov.

Koniec ukážky