Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Povesti

Ján Botto

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Silvia Harcsová, Alena Kopányiová, Daniela Kubíková, Tomáš Sysel, Daniela Kubíková, Nina Dvorská, Katarína Diková Strýčková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0304-0

Pôvodná publikácia

Ján Botto. Súborné dielo. SVKL. Bratislava 1955. 556 s. Ján Marták pripravil text a doplnil štúdiou a poznámkami. Dr. Jozef Felix, redaktor edície Naši klasici a zodpovedný redaktor publikácie. Ján Ferenčík, šéfredaktor vydavateľstva. Zlata Maderová, technická redaktorka. Zlata Dônčová korigovala. Eva Lukáčová korigovala.

Bibliografické poznámky

Úprava textov

Všeobecne snažili sme sa o prepis podľa Pravidiel slov. pravopisu, vydaných Slovenskou akadémiou vied z roku 1953. Pravda, keďže tu ide o poéziu, nevyhnutne museli sme sa i tu v niektorých prípadoch odchýliť a pridŕžať sa pôvodných tvarov štúrovských, najmä v rýmoch a všade tam, kde to vyžadoval rytmus alebo zvukomaľba. Dôsledný prepis zotrel by z týchto textov načisto dobovú patinu, ktorá im dáva osobitný pôvab. Dôsledne sme zachovali tvary podstatných mien typu lísťa, zakliaťa, tŕňa a vôbec dôsledné rytmické krátenie i v slovesných tvaroch (zachváťa, svieťa), ako ho zachovávajú tieto rukopisy a ako je zachované i vo vydaní Bottových Spevov z r. 1880. Myslíme totiž, že meniť dodatočne kvieťa na kvietie v starších textoch, keď básnik počítal s druhou slabikou krátkou, je násilný zásah do rytmu verša, a to i vtedy, keď nejde o rým, ako vo veršoch „Mám ja dieťa, biele dieťa, / čo sadilo kol mňa kvieťa“. Tvary kvietie, zakliatie, nielen porušujú metrum, ale vyvolávajú v hotových veršoch priam kakofóniu („Roztneš povraz zakliatia biedneho“).

Niektoré slová sme dôsledne upravili na tvary, ktoré sú už dávno vžité v hovorovej i spisovnej reči. Tak mhla > hmla, šiarkan > šarkan, ŕdzavý > hrdzavý, piesnička > pesnička, slnco > slnce, prsá > prsia, cinterín > cintorín, uhel > uhoľ, prujší > prvší, bladožltý > bledožltý, aždaj > azdaj, žblunkať > žblnkať, šoptať > šeptať, štebetať > štebotať a pod. Najmä keď v rukopisoch vyskytujú sa obyčajne oba tvary. Ide teda len o voľbu a dôsledné uvedenie tvaru náležitého. No ponechali sme rozdrážiť, rozdrážený (rozdráždený), použité dôsledne vo všetkých rukopisoch — je zvučnejšie a pravdepodobne zámerne používané v tejto forme.

Nárečové gemerské tvary, gen. sg. (víchrici) a dat. sg. (hrdlički) sme ponechali iba v rýmoch, ináč opravili sme všade na náležité.

Podobne sme sa správali aj pri podstatných menách stredného rodu (znameňja > znamenie) a pri prídavných menách stredného rodu v jednotnom čísle (dobruo > dobré) vo všetkých pádoch (napríklad ponechali sme v rýme zmelie — spráchnivelie).

Do všetkých textov v tomto oddiele zaviedli sme interpunkciu podľa Pravidiel. V rukopisoch je nedôsledná a často chýba. Náležitým členením myšlienok interpunkciou získali verše na zrozumiteľnosti.

S tým súvisí aj vyznačenie vetných celkov. V rukopisoch podľa vtedajšieho zvyku začína sa každý verš veľkým písmenom a pri interpunkčnej nejasnosti skladba sa v celých partiách rozlieva, najmä tým, že väčšina veršov končí sa len pomlčkou, ktorá môže a nemusí znamenať koniec vety. Zrušili sme veľké písmená na začiatku verša a dávame ich iba na začiatok vety, ktorú sme sa snažili ukončiť, ak nebola ukončená jasným interpunkčným znamienkom, kde sa končil myšlienkový celok. Pre zrušenie veľkých písmen na začiatku každého verša rozhodlo i to, že vydanie Bottových Spevov z r. 1880 ich už tiež nemá. Takto je celý náš súbor z tejto stránky jednotný.

V ostatnom ide o bežnú pravopisnú úpravu.

Na slovníku a stavbe veršov (vetnej stavbe) nemenili sme nič.

Povesti slovenské [1] [2]

Mesiac spoza hory strašlivej pozerá

v doliny čierne, na skaly končité.

O brehy tmavé plieskajú jazerá,

víchrom sa nesie hrozné potvor vytie,

v oblakoch tmavých divný šuchot letí —

a to sú tajné slovenské povesti.

Čierne oko morské — jako tá noc dáka —

vše víchrom zhučí, temno postenáva

jako tá hrubá hromová mrákava;

v ňom sa zajasá dúha sedmoraká;

a dúha, čo v tej hlbočine svieti —

sú tie podivné slovenské povesti.

Oj, vy ste priepasť Tatry to zázračnej,

čo sa v nej jasná iskrička mihoce;

vy ste tá hviezda na oblohe mračnej,

čo sa nad krajom zakliatym ligoce!

Oj, vy ste vietor — vetrisko krídlatý,

čo hen z hrobov dávnych nesie ohlas svatý.

Vy ste dávnosti čarovné zrkadlo,

čo sa v ňom divné svety odrazili!

Vidíš v ňom slnce, čo dávno zapadlo,

vidíš aj zore, čo sa už zjavili —

vidíš v ňom slnce, čo Tatru zahreje,

vidíš na zlomgrgoch slovenské nádeje!

Oj, vy ste prorok zakliaťa tajného,

v balvane nemom, bezdušnom zakliaty,

čo mu dač vyzerá zo zraku tmavého,

jakoby chcelo o pomoc volati.

Oj, prorok tajný zakliaťa tuhého,

kto ti dá pravých úst aj hlasu zjavného?

Povesť Maginhradu [3] [4] [5]

(Z XV. stoletia.)

Hory pusté, hory — hájiček zelený,

divne sa to všetko na tom svete mení.

Oj, vŕšky krásne, vŕšky maľované,

čo ste širokú dolinu obstali

sťa krotké deti krásou vychované,

čo by zo dvoch strán otca poslúchali.

Sinec polnočný, ten otec poctivý —

nemo im v doline ukazuje divy!

Zelená lúka sťa široké more,

po nej hodvábna jarabie sa tráva,

ligotné kvieťa sťa ružové zore

so snehobielym krásou sa miešava.

A jej prostriedkom tá tichá Rimava

Koniec ukážky