Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Zo života malého nezbedníka

Ján Čajak

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Simona Reseková, Ivan Jarolin

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0223-4

Pôvodná publikácia

Ján Čajak. Humoristické rozprávky. Tranoscius. Liptovský Sv. Mikuláš 1948. 162 s. Andrej Mráz, redaktor.

Bibliografické poznámky

Humoristické rozprávky

Sobrané spisy Jána Čajaka, sväzok 5.

Vydavateľ Tranoscius v Litovskom Sv. Mikuláši.

Tlačiareň Wiko v Košiciach, 1948.

I

— Miško, — vraví pani richtárka svojmu sedemročnému synáčkovi, — ja musím na chvíľku odísť na záhumnie pozrieť robotníkov, za ten čas ostaň pekne doma, dozri na Paľka a Anku, aby sa neprebudili. Pokolíš ich, kým nepríde Marka. Ty si už veľký chlapec, ty to už môžeš vykonať, — chválila ho matka, aby vzbudila v ňom tú lepšiu stránku.

Miško, malý, belasooký, kučeravý chlapec bol neposedný ani živé striebro. Nebol veľmi oduševnený matkinou žiadosťou. Nehľadel práve láskave na kolísku, kde ležaly asi polročné dvojčatá. Zvážnel. Rozmýšľal akoby sa mohol vykĺznuť, veď počul štebot lastovičiek pod strechou a veselý krik a shon ihrajúcich sa detí na ulici. On mal byť teraz v izbe pri dvojčatách a ich kolísať, keď jeho kamaráti veselo behajú sem i tam!

— Mamička, hneď prídem, — a už chytal klobúk, aby mohol vo vhodnej chvíli vykĺznuť.

Matka zbadala Miškov úmyseľ, — a možno mala aj skúsenosti, a preto sa postavila k dverom a vážnym hlasom mu rozkázala počúvnuť.

Začerveňal sa Miškov nos nad týmto krutým výrokom a slzy mu zaihraly v očiach. Kamaráti ho budú darmo čakať, ihrať sa s nimi na pigu. Ovesil hlavu a stál pred matkou taký žalostný, ako by bol Boh vie čo stratil.

Matka odišla do kuchyne a ztadiaľ doniesla lekvárové rezance, a to na dvoch tanieroch.

Miškovi pri pohľade na rezance odľahlo na duši, oči sa mu zaleskly a ústa sa mu naplnily slinami. Hodný gĺg urobil, kým ich prežrel. Svet sa mu nezdal byť už taký otupný, beznádejný.

— Tu máš, — a podáva mu tanier, — tento tebe, a druhý dáš Jankovi, keď príde domov s poľovačky. Viem, že bude lačný ani vlk. Tu ho položím za pec, potom mu ho ukáž, kde je, a s tým odišla.

Miško ostal sám. Sadol si na stoličku ku kolíske. Tanier si položil na lono, rezance si nabádal na vidličku a sádzal ich báječnou bystrosťou do úst. Za ameň bolo po nich. Odložil prázdny tanier. Chvíľu sedel ticho a len kedy-tedy podrmal kolískou, keď sa niektoré z dvojčeniec zmrvilo.

Nemožno istotne určiť, či bola malá dávka rezancov, a či trovenie mladého žalúdka bolo trochu náhlejšie ako príchod Jankov, len to je isté, že blaženosť, ktorá sa pri jedení zračila na Miškovej tvári, pomaly sa stratila. Začal sa hniezdiť na stolci, combíľal nohami a častejšie šibol očkom za pec, kde bol odložený pre Janka tanier s rezancami, vstal, šiel k peci, hneď sa vrátil a prežrel slinku. Zažiadalo sa mu aspoň okúsiť. Zdalo sa mu, že Jankove sú hojnejšie olekvárované. Priblížil sa, vzal niekoľko z nich, poobzeral sa, či ho niekto nevidí, a už boly tam dnu. A čo je čudné, ani najmenej nebolo badať, že by ich bolo menej. Obzeral sa, a zasa druhá dávka zmizla v útrobách malého žrúta. Čím diaľ, tým bol smelší. Konečne sa oddal do jedenia s takou chuťou, že ani nezbadal, len keď už bol druhému tanieru na dne. Prázdny tanier zasa položil za pec. Sadol si nazpät na stoličku. Sedel ticho, bolo badať, že nad niečím rozmýšľa. A konečne mal aj nad čím, lebo sa mu pomaly brieždilo v hlave nad tým, čo vykonal.