Andrej Sládkovič

Marína

Príbeh nenaplnenej lásky vyrozpávaný fotografiami

Fabrizia Brugnoni a Tomáša Hulíka

Ukážka z elektronickej knihy

Vydanie básnickej skladby Marína

je oslavou tvorby Andreja Sládkoviča pri príležitosti

200. výročia jeho narodenia a 200. výročia narodenia Maríny Pišlovej.

Ďakujem

Mgr. Tomášovi Hulíkovi,

Fabriziovi Brugnoni,

Asii Montesanti,

Dr. Irene Bilińskej,

a prof. PhDr. Miloslavovi Vojtechovi, PhD.,

za ich spoluprácu a odbornú pomoc pri vydaní titulu,

Mgr. Marína Hostačná Grossi, editorka

Text © Andrej Sládkovič

Photography © Tomáš Hulík

Photography © Fabrizio Brugnoni

Epilogue © Irena Bilińska

Graphic desing © MHG AGENCY, Publisher, Rome, Italy, 2020

Slovak Edition © MHG AGENCY, Publisher, Rome, Italy, 2020

ISBN-A 10.978.88944905/72

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

„Zdá sa mi, že vidím. —

Kde? —

V oku mojej duše.“ —

Shakespeare

„Пpeлecтную Мaринy я нaдeюc

увидeть тaм“

Puškin

Venovanie

Keď sa lístoky tieto rozvinú

pred tebou v chvíľkach pokoja,

pozdrav mi, krásna, moju Marínu, veď je ona družka tvoja:

Objím ju, krásnomladá je ona,

dcérka je nášho šumného Hrona,

Slovenka je ľúbohlasná:

Objím ju, a keď v tomto objatí

duša jej v tvojej duši sa stratí,

i na mňa si spomeň, krásna!

1

Ja sladké túžby, túžby po kráse

spievam peknotou nadšený,

a v tomto duše mojej ohlase

svet môj je celý zavrený;

z výsosti Tatier ona mi svieti,

ona mi z ohňov nebeských letí,

ona mi svety pohýna;

ona mi kýva zo sto životov:

No centrom, živlom, nebom, jednotou

krás mojich moja Marína!

2

Ako vy, Tatry, keď oblak zlatý

na hory svoje hodíte:

tak ona duchom svojím mi šatí

tône v života úsvite.

Ako vy tamhor’, božie plamene,

svetiel ste žriedla, fakle, korene:

ona blesk myšlienky mojej! —

Ako vy, večné svetov zákony,

harmónij božích čarovné tóny:

tak tá mne os, zenit, kolej!

3

Jestli sa city moje rozlejú

po srdciach v Tatrách žijúcich;

jestli ohlasy moje zavejú

kradmo do časov budúcich:

rodáci mojej duše, krajiny!

objímte obraz mojej Maríny

ľúbosťou svätých predmetov;

toho, čo spieva krásy dejiny,

nejali Lady rozmaríny,

on ľúbi ľúbosť všesvetov.

4

Krása je modla, ktorú rád vzýva

sám ten, čo tvorí čudesá,

na ňu sa s bradou odvislou díva

rab z divých brehov Gangesa:

Tam sa ti zjaví v Madony zrakoch,

tam v rozváľaných nebom oblakoch,

tam ti znie v Záboja spevoch,

tam ti ju stvorí dlátko Canóvy,

tam blýska z hrsti Paromovi,

tam búri v morských výlevoch!

5

Nespievaj potom krásy velebu,

keď sa raz ku nej rozženieš,

zapri najvyššiu srdca potrebu,

so svetom svojím skamenieš!

Skamenieš? Ba nie! keď anjel devy

nezdúchne z teba zemskosti plevy,

čo vzývaš nad okruch chleba! —

Nie! keď ťa sláva tá neočarí,

čo svitá z mojej Maríny tvári:

znivočíš aj svet aj seba!

6

Ohlasov týchto zvon neodkliaty

zo slona tvorí komára,

hlasov mohutných ohlas až piaty,

žobrák na prahu mocnára!

Ako keď vetrík v hradbách Devína

v šume slabučkom deje spomína,

ktoré má hromom hrmievať:

tak spevy tieto boja sa sveta,

že im svedomie slabé rozmetá,

ale — nemožno nespievať!

7

Z oblakov? Z veže zvoní hodina:

Čo zvoní? Nie pohrab smutný?

Čo zvoní? Či k poctám Hospodina?

Čo zvoní? Požiar ukrutný? —

Čas zvoní! Volá bližšie deň súdny,

v ktorom zanikne svet svetov bludný. —

Nuž zvoň! až hlas tvoj pokonný

zabije sa v bralách večnosti,

a v hlasoch mrúcich konečnosti

časov na pohrab zazvoní!

8

Dolinou tmavou pokoj si chodí;

pokoj smrť je, tma smrti stín:

Príroda spí, nebom sa brodí

duch, blahého života syn:

Večerná, smutná hodina zvoní,

a dieťa hodín v spánok sa kloní,

ale večný nemretia syn

z očí smrteľných spanie vyháňa,

a vo večného zorách svitania

lieta svätým poľom vidín. —

9

Tajdite, noci! svet mi odstrite,

svet môj jasný haní mraky!

Slzu ostatnú bárs vycedíte,

slepé ste vy, moje zraky! —

Čo tie tmy kryjú? Tône osudov;

čo tajné zrakom? Rodina bludov;

no, ležte! Nad vás vysoko,

v svetlá tie svetiel, bleskov zákony,

a nad prírody mŕtvej opony

vzlietlo duše mojej oko! —

10

Nestojte nohy! choďte horami

v ľúbosti géniou snemy!

Aj nocou rád bych byť medzi vami,

hory Sitna, tak milé mi! —

Nechcú ísť nohy — tá tma ich spína?

No, veď nohy sú zeme rodina:

Nuž stojte, kostí nosidlá!

Ale ty, posol mladistvej duši,

let tvoj závoje mrakov rozruší,

srdce, ty choď, ty máš krídla!

11

A prsmi môjmi znejú tíšiny

večerné v súzvukoch tajných,

v súzvukoch tajných znejú hodiny

ľúbostí tých nebodajných:

Ale žiaľ, podlosť zvon sveta bije

v tie nebies ihry a harmónie:

tak uspi ma, ty noc divá!

Veď je to kliatba ľudskej záhuby,

že mámenie a zem svoju ľúbi:

nech cit nebo aspoň sníva! —

12

Keď zvona hlasy z veže scendžali,

dolinu tichosť obstala,

svetlá nebeské hrať sa začali,

príroda celá zaspala:

a duši peknej pokoj sa zjavil,

že čas mohutný hrmot zastavil

podlostí ľudských rozbroja.

Ale ľudských je osud to duší,

že šťastie samo seba sa ruší

a niet v pokoji pokoja. —

13

Zakvitlé vŕby milo dýchajú

vône večernej čerstvoty,

blízke obloky dnu ich volajú

do devy peknej samoty;

tam ona stojí nad tichou strunou,

hľadí do svetlých nebies čalúnov

cez biele okna záclony:

Vtom pekné údy k sedadlu skloní,

ľúbezná struna čisto zazvoní,

hlas jej sa hne medzi tóny:

14

„Tam nad Sitnom hviezda letí,

na krídlach sa nesie zlatých;

neleť v kraje zemských detí,

sestra, zo zafírov svätých!

Zlúpi ťa svet z tých bohatých

bleskov tvojej vyššej slávy,

v prachoch svojich čiernošatých

nebeský tvoj cit zadlávi!“

15

„Spalo dievča, sladko spalo,

nevinnosť ho kolísala,

spalo, ešte keď aj vstalo,

noc mu vo snách žitia dala:

Spala deva, spala málo,

obraz jeden ju zobudil,

srdce v túžbach zaplakalo,

cit sa do nej cudzí vlúdil.“

16

„Jak vy, moje milé kvety,

jak vy deň a noc som žila,

jak vy neznala som svety,

jak vy pre nič netúžila! —

Ruža, tys’ sa rosou zmyla,

že ti slnce tôňa cloní:

túžba cit môj zaclonila,

preto zrak môj slzy roní.“

17

„Slzy roní, lež nie zato,

dušu túžba že zajala; —

oči moje, moje zlato

za sväté bych túžby dala:

Oko slzou je zaliato,

že tu láska času slúži;

preto plačem, že zem táto

túži len — túži a — túži!“

18

Súzvuky pozdné ešte šumeli

svetlom priestrannej svetlici,

okrúhlej dlane prsty zastreli

ružovú ľúbosť na líci:

A starostlivá, biela pravica

zbehne náhlivo z vábneho líca

ta, kde si srdce ustlalo,

a s podivením ruka cítila,

že šumná deva srdce stratila,

a cudzie tam sa hýbalo.

19

A ruka pravá bystro hovorí:

V žilách som svojich zbadala,

že srdce druhé tuto si dvorí:

Ja som ti právo to dala? —

A srdce: Nevieš, priateľka milá,

že pani tvoja mi dovolila

v susedstve tvojom prebývať? —

Ale vieš ty to, srdce neznané,

že komu panej srdce je dané,

ten mňa si tiež má dobývať.

20

A srdce zase: Nie tak, premilá!

Priateľstvo tys’ mi povinná;

za paniu teba nepostavila

nad srdcom šumná Marína:

Pozdraviť ti ma ona vo troje,

a nie takéto hádky, rozbroje

so mnou začínať kázala. —

Ruka začúchla, pravdu uznala,

večnú mu vernosť zaprisahala

a vrúcne srdce objala. —

21

Ihla, uvoľň havranie vlasy,

striebrom neviaž ich voľný let;

reťaz zlatá, zamračila si

ľalíj hrdla snehový kvet;

diamant prsta, načo ty svietiš,

kde svet iskier oko tvorí?

Granát chladný, čo k prsiam letíš,

kde posvätný plameň horí? —

Náramnice, putá zlaté,

buďte z pekných ramien sňaté!

22

Ihla, zostaň pamiatka milá

ostrej lásky, čo ma ranila;

reťaz, viaž tie hrdla ctnoty,

ty zlatý obraz jednoty;

diamant, keď noc v svety kročí,

ty svieť mi miesto jej očí;

ty studený granát, ochladzuj tie hnevy,

čo proti mne horia v ňadrách drahej devy;

náramnice zlaté, načo by vás sňala,

keď slobodu svoju otrokovi dala! —

23

Ty noc vážna, ty noc tichá,

kráľovná ty nebeských snov!

Ty čuješ, keď slávik vzdychá

žalobný žiaľ svojich tónov:

Daj mi byť snom, čo raje tvorí,

byť pokojom, čo strasti borí,

keď tieň tvoj svety otočí!

Tam sa k duši jej nachýlim,

k tým krajinám srdca milým,

keď zastrie blesk hviezdnych očí!

24

A keď zas svetlo rannej zory

osvieti tvár tú nebeskú,

ja tam budem, kde ľúbosť horí

v hviezdnych očí jasnom blesku.

A potom zlietnem útlym letom

k ľaliových ňadier svetom,

spočiniem na ich dolinách

a hľadieť chcem na tie kryštály,

čo v bleskoch zlatých pozostali

na hviezdnych očú výšinách. —

25

Rozhodnúť už mal čas po dňa strane

zápas s mračnami nočnými;

už veštci z pántov kričia o ráne

hrdlami aj storakými:

Ja vstanem; — záhradka malá

aby mi vôní čerstvých podala,

vábivo na mňa volala;

tam stanem, zrak na východ obrátim —

Ah, čo? príroda s zorením zlatým

do jej obloka zastala!

26

Oči si premniem, bližšie prikročím,

a čo sa zrakom zjavilo?

To dievča proti obloku zočím,

kde pekné údy zložilo:

Hlava jej mäkkej na rúčke leží,

od pŕs čarovných v záhyboch beží

šata jak obnovec biela:

a nad ňou vidím, ako na stráži,

chvieť sa v slnečnom oslavy kráži

z krás jej vstalého anjela!

27

„Ustúp!“ on hlasom hromu ma bije,

„jak smieš sa blížiť ku kráse,

keď ona v chvíľkach tajomných žije

len sebe, v pokoja čase? —

Sám ja mám právo v čas tento sladký

dívať sa na tvár panenskej matky,

keď dýcha si v snách zavitá!“

Odpusť, ja nechcem právo pokoja

rušiť, bárs ona priateľka moja —

ale mne z tvári jej svitá. —

28

Ustúpim; ale pamiatka moja

naveky si to spomína,

aký je vo tmách anjel pokoja,

aká je vo snách Marína:

Očiam som vlastným nedal verenia,

či blud to, či zveličenia

sklá mi kto na nos pripína? —

Sláva cheruba tak ju obstala,

že sa po tvári rozoznať dala

mladá dráženiec rodina.

29

Pavučinky sa štyri vykradli

spod snežnej čipky na čelo,

dve z týchto vláken ústa obsadli,

dvoje z nich k hrdlu zletelo:

Kto by pomyslel, že bôžik lásky

sem i tam tieto hodvábne vlásky

po poli krásy rozkládol? —

On ti ich zvábil z výšin ich vlasti

a po nich z ňadier ku žriedlam slasti

znachor ten sa ti vypriadol! —

30

A po jej líci, čo za zlé malo

tomu, čo sultánsky si driemalo

na mäkkých ruky perinách —

po líca toho ružovom sádku

blesky zôr ranných lietali;

akoby deti v Sitna dolinách

v zháňaní bystrom, v líp starých chládku

o drevnú blšku sa hrali:

lebo jak šarvanci, keď pásajú voly,

za letačkou jastria v zakvitnutom poli.

31

Jakby siroty v žiaľoch plakali

kvety na hrobe otcovom:

tak pod jej čelom dva riadky stáli

vláskov v odeve smútkovom. —

Čože tie smútia? Hádam závidia

tým dlhým, ktoré vylíhať vidia

najkrajším okolím tela? —

Ach, nie! Radosti noc im pokradla,

keď jej oči, im milé zrkadlá,

ich túžbam napriek zastrela.

32

A ich sa žiaľom ako posmieval

úsmech — kto mu vie príčinu?

Hádam satirkou vo snách previeval

kús’ pošvábenú dievčinu;

alebo spiacim citom ho tajný

kýs’ pohľad v pekné ľúbosti krajny

na rty ružové vylúdil:

Dosť na tom, do snov márnivých kraja,

chudák, nevediac cestu do raja,

úsmešok tento zablúdil.

33

Oj, mocná si ty, moja predrahá,

aj v slabých chvíľkach polžitia!

A krásy tieto kto popremáha,

keď celým životom schytia?

Ale hádku mi sama vysvetli:

čo za zázraky v tebe sa stretli? —

Či spíš aj vo dne v očiach jasnosti?

Či nespíš očma v tmách zavrenýma?

Či nespíš, keď ťa sníček objíma?

Či spíš sen večný mladosti? —

34

Odstri už raz, odstri, Marína,

ňadier milých tajomný chrám! —

Mramorná socha sa pohýna,

keď toľkým k nej hlasom volám! —

Ale, čo div? či hviezdy krásu

slabučký šum zemského hlasu

na púšť sveta dol’ uprosí?

Ale vyznaj, či blesk zornici

smrtnú bledosť na ruže líci

slzou lásky neporosí? —

Koniec ukážky