Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Chalúpka strýčka Toma

Harriet Beecher Stowe

Copyright © 2024 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2024 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Erik Bartoš, Tibor Várnagy, Viera Marková, Henrieta Lorincová, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1059-8

Pôvodná publikácia

Harriet Beecher Stowe. Chalúpka strýčka Toma. Slovenské nakladateľstvo detskej knihy. Bratislava 1955. 288 s.

Bibliografické poznámky

Harriet Beecher Stowe: Chalúpka strýčka Toma

1955

Slovenské nakladateľstvo detskej knihy, zv. 28.

Bratislava

Vydanie prvé.

Z anglického originálu (Uncle Tom’s Cabin, London, bez udania roku) preložil a doslov napísal dr. Miloš Ruppeldt.

Kapitola I

— v ktorej sa čitateľ zoznámi so zástancom „ľudskosti“

Bolo to v predvečer chladného februárového dňa. V meste P., ktoré leží v americkom štáte Kentucky, sedeli v útulnom salóne dvaja páni pri fľaši vína. Sluhov v izbe nebolo; páni, uvelebení blízko seba, rozprávali sa zrejme o čomsi veľmi dôležitom.

Aby sme boli struční, hovorili sme o dvoch „pánoch“. Ale jednému z nich, keď sa naňho človek bližšie podíval, toto pomenovanie nijako nepristalo. Bol to pomenší zavalitý chlap so surovým, drsným výrazom v obličaji. Pri rozhovore sa tváril naduto ako človek, ktorý silou mocou chce vyzerať niečím viac, než je. Oblečený bol nevkusne. Mal na sebe pestrofarebnú vestu, okolo hrdla modrú šatku so žltými bodkami a krikľavú kravatu. Ale toto všetko sa zhodovalo s jeho celkovým výzorom. Drsné, veľké ruky mal vyzdobené prsteňmi. Na ťažkej zlatej retiazke od hodiniek bola navešaná hromada všelijakých pestrých príveskov. V zápale rozhovoru stále sa s nimi pohrával a vystavoval ich na obdiv. Hovoril nevyberanou a gramaticky nesprávnou rečou a každú chvíľu miešal do nej neokrôchané výrazy, ktorým sa tu musíme vyhnúť, čo ako by sme chceli byť presní v našom opise.

Jeho spoločník, pán Shelby, vyzeral ozaj ako pán. Zariadenie salónu svedčilo o zámožnosti a blahobyte. Ako sme už povedali, obaja boli zahrúžení do vážneho rozhovoru.

— Nuž takto by som ja vybavil celú vec, — vravel pán Shelby.

— Na takýto obchod nepristanem, rozhodne nie, pán Shelby, — povedal hosť. Pritom zdvihol kalíšok a díval sa cezeň oproti svetlu.

— Ale, Haley, musíte si uvedomiť, že Tom nie je obyčajný černoch. Za tie peniaze sa ozaj oplatí kúpiť ho. Je spoľahlivý, čestný a usilovný. Moju farmu spravuje tak, že všetko ide ako po šnúrke.

— Čestný, ale tak po negersky, čo? — povedal Haley, nalievajúc si pohárik.

— Nie! Tom je naozaj spoľahlivý, rozumný a pobožný chlapík. Pred štyrmi rokmi prijal kresťanstvo a od tých čias mohol som mu zveriť peniaze, domácnosť, kone — no, všetko. Posielam ho na obchôdzky po kraji. Vždy sa osvedčil ako verný a poriadny človek.

— Niektorí ľudia neveria, že by negri mohli byť pobožní, — poznamenal Haley, nedbalo mávnuc rukou. — No ja tomu verím. V poslednom transporte, ktorý som odvážal do Orleansu, mal som znamenitého černocha. Keď sa modlil, všetci pri ňom mali dojem, že sú v kostole. Bol taký poddajný, tichý až radosť. Veď som na ňom aj dobre zarobil. Kúpil som ho od človeka, ktorý bol práve v núdzi a mal som z toho obchodu šesťsto dolárov čistého zisku. Veru tak! Pobožnosť, ak je pravá, veľmi zvyšuje cenu negra, len čo je pravda.

— Ubezpečujem vás, že Tomova pobožnosť je naozaj pravá, bez pretvárky, — odpovedal pán Shelby. — Len uvážte! Minulú jeseň som ho poslal samého do Cincinnati, aby mi vybavil istú vec. Mal mi doniesť nazad päťsto dolárov. „Tom,“ vravím mu, „dôverujem ti, lebo si kresťan. Viem, že by si svojho pána neoklamal.“ A Tom sa aj vrátil, ako som predpokladal. Akísi loptoši ho vraj prehovárali: „Vidíš, teraz by si mohol ujsť do Kanady.“[1] „Môj pán mi dôveruje, nemôžem,“ odpovedal im. Len neskoršie som sa o tom dozvedel. Musím povedať, že sa Toma nevzdávam s ľahkým srdcom. Myslím, že by vám mohol stačiť na vyrovnanie celého môjho dlhu. Keby ste mali svedomie, Haley, pristali by ste na to!

— Svedomia mám práve toľko, koľko ho človek potrebuje do obchodu. Totiž iba trošku, len aby som mal na čo prisahať, — odpovedal žartovne otrokár. — A potom, som vždy ochotný poslúžiť priateľovi, ale tentoraz žiadate priveľa, naozaj priveľa. — Skrúšene si vzdychol a nalial si zase kalištek koňaku.

— Čo teda navrhujete, Haley? — spýtal sa pán Shelby po chvíľke trápneho ticha.

— Nemáte ešte nejakého chlapca alebo dievča, čo by ste dali k Tomovi na prídavok?

— Hm… nemám ich veru nazbyt. Aby som vám pravdu povedal, aj Toma predávam iba preto, že sa tomu nemôžem vyhnúť. Nerád predávam svojich černochov.

Vtom sa otvorili dvere a do izby vstúpil štyri až päťročný kvadrónsky[2] chlapček. V jeho zjave bol akýsi nevšedný pôvab a príťažlivosť. Čierne, jemné vlásky ako z hodvábu, s lesklými kučerami, vlnili sa mu okolo okrúhleho obličaja. Na lícach mal dve chutné jamôčky. Veľké tmavé oči, bystré aj plaché, hľadeli zvedavo spod dlhých, hustých mihalníc, keď nakukol do izby. Pestré, pekne ušité šaty z červenožltej kockovanej látky mu veľmi pristali a dávali vhodne vyniknúť počernej, krásnej tváričke. Šibalský výraz sebaistoty, zmiešaný trochu s hanblivosťou, prezrádzal, že chlapček si zvykol na pozornosť i blahosklonnosť svojho pána.

— Hej, murínček! — zvolal pán Shelby hvizdnúc a chytiac strapec hrozna. — Na, lapni ho!

Dieťa sa šikovne vrhlo za darčekom, až sa jeho pán schuti zasmial.

— Poď sem, murínča! — zvolal potom. A keď dieťa podišlo k nemu, potľapkal ho po kučeravej hlave a uštipol ho na bradičke.

— Tak, a teraz ukáž tomuto pánovi, ako vieš tancovať a spievať.

Chlapec zanôtil zvučným hlasom jednu z tých zvláštnych rezkých černošských piesní a pri tom smiešne natriasal ručičkami, nôžkami a celým tielkom, v dokonalom rytme s nápevom.

— Bravó! — pochválil ho Haley a hodil mu štvrťku pomaranča.

— Teraz nám, murínča, ukáž, ako chodí strýčko Cudjoe, keď má záchvat reumy, — prikazoval mu pán Shelby.

Ohybné údy chlapčaťa sa naraz skrútili a pokrivili. Dieťa, opierajúc sa o palicu svojho pána, začalo zhrbené skackať po izbe. Tváričku malo skrivenú do bolestnej grimasy a pľuvalo na všetky strany, napodobňujúc starého človeka.

Obaja páni sa rozosmiali.

— Teraz nám ukáž, — vravel pán, — ako starý Elder Robbins predspevuje žalmy!

Chlapček úžasne pretiahol dlhú tváričku a začal s náramnou vážnosťou nosovým hlasom ťahať akýsi žalm.

— Výborne, bravó! To je figliar! — zvolal Haley. — Veruže sa mi páči! Počujte! — obrátil sa zrazu na pána Shelbyho a udrel ho po pleci, — pridajte mi toto chlapča a sme vyrovnaní. Bude to tak správne.

V tej chvíli sa dvere tíško otvorili a do izby vstúpila mladá, asi dvadsaťpäťročná kvadrónka. Už z pohľadu na ňu a na dieťa bolo zrejmé, že je to jeho matka. Mala také isté čierne oči s hustými dlhými mihalnicami a také isté kučery hodvábnych čiernych vlasov.

— No čo je, Eliza? — obrátil sa k nej pán Shelby, keď vstúpila do izby a nesmelo naňho pozerala.

— Prepáčte, pane, hľadala som Harryho. — Chlapec sa rozbehol k nej a ukazoval jej svoju korisť, ukrytú v záhybe šiat.

— Tu ho máš, vezmi si ho, — povedal jej pán Shelby. Žena rýchlo odišla, nesúc si dieťa v náručí.

— Do čerta! — uľavil si otrokár a obrátil sa s obdivom k Shelbymu.

— Toto je naozaj slušný tovar! Za takú ženu by ste v Orleanse hocikedy dostali celý majetok. Na vlastné oči som raz videl, že za menej peknú, ako je táto, vyplatili vyše tisíc dolárov.

— Nechcem za ňu nijaký majetok, — odpovedal Shelby sucho. Aby obrátil rozhovor iným smerom, odzátkoval ďalšiu fľašu, nalial z nej svojmu spoločníkovi a spýtal sa ho, čo o tom víne súdi.

— Výborné, prvotriedne! — povedal otrokár; potom sa znovu obrátil k Shelbymu, dôverne ho potľapkal po pleci a dodal: — No tak, koľko chcete za tú ženskú? Dohovoríme sa. Čo je vaša cena?

— Pán Haley, nepredám ju, — odpovedal Shelby. — Moja manželka by ju nedala, ani keby ste ju vyvážili zlatom.

— Ale, ale, ženy vždy vravia také veci, lebo nevedia rátať. Len im povedzte, koľko hodiniek, koľko pštrosích pier a čačiek možno kúpiť za toľko zlata, a hneď budú inakšie húsť, za to vám ručím.

— Počujte, Haley, o tom škoda reči! Povedal som nie a trvám na tom, — ohradzoval sa Shelby rozhodne.

— Tak teda mi necháte chlapca! — povedal otrokár. — Musíte uznať, že vám zaňho ponúkam veľa.

— A čo si s tým deckom počnete?

— Nuž, mám istého priateľa, ktorý sa zaujíma práve o takýto tovar. Kupuje pre trh pekných, malých chlapcov a potom ich predáva za čašníkov a na podobné služby bohatým ľuďom, ktorí majú dosť peňazí na takýto prepychový tovar. Vyzerá to veľmi pekne, keď taký milý chlapec vo vznešenom dome otvára dvere, obsluhuje pri stole, podáva nápoje. Nie div, že za takéhoto šuhajčeka možno dostať pekný peniaz. A tento váš čertík je taký zábavný, a ešte k tomu aký spevák! Slovom, dobrý tovar.

— Nerád by som ho predal, — povedal Shelby zamyslene. — Viete, ja som tiež človek a nerád by som chlapca odtrhol od jeho matky.

— Ach, či tak! Hm, to sa rozumie. Celkom vás chápem. So ženskými má človek neraz patáliu. Ja tiež neznesiem to ich vrieskanie a brekot. Je to nepríjemná vec. A pri takomto obchode obyčajne sa viem tomu vyhnúť. Povedzme, že by ste tú ženu poslali na pár dní niekde preč. Kým sa vráti, vec sa v tichosti vybaví! Vaša žena by jej potom mohla dať nejaké náušnice alebo novú košeľu či nejakú čačku a bolo by po paráde.

— Obávam sa, že by nebolo.

— Na moj hriešnu, bolo by. To sú vám nie takí ľudia ako belosi. Žiaľ ich raz-dva pominie. Len treba vedieť zaobchádzať s nimi. Vraví sa, — Haley mal na tvári nevinný a dôverčivý výraz, — že takéto obchodovanie s černochmi je ukrutné. Mne sa však takým nikdy nezdalo. Je pravda, že ja by som nebol schopný robiť také veci, akých sa dopúšťajú niektorí kolegovia. Neraz vytrhnú decko z náručia ženskej, ako som to často aj sám videl, a rovno ho aj pred ňou predávajú. Baba sa potom rozreve, akoby ju na nože brali. Je to veľmi nešikovné, poškodzuje to tovar a neraz ho aj úplne znehodnotí. Raz v Orleanse bol som svedkom, ako istú veľmi peknú černošku takýmto zaobchádzaním načisto zahubili. Chlapík, ktorý ju kupoval, nechcel ju vziať aj s deckom. A bola vám to naozaj prvotriedna sorta, krv samý oheň. Stískala si decko v náručí, skuvíňala a zúrila. Človeku pritom až krv stydla v žilách. A keď jej dieťa odniesli a ju kdesi zavreli, načisto vám zošalela a do týždňa zgegla. Čiže, tisíc dolárov bolo v ťahu, a to len preto, že nesprávne zaobchádzali s tovarom. Z vlastnej skúsenosti vám môžem povedať, že vždy sa lepšie vyplatí robiť také veci po ľudsky. — Pán Haley sa na stoličke pohodlne oprel, zložil si ruky na prsiach a tváril sa ako najhorlivejší ochranca všetkých otrokov na svete.

Táto otázka Haleyho navidomoči nesmierne zaujímala. Kým si pán Shelby, hlboko zamyslený, lúpal pomaranč, otrokár len tak mimochodom spustil znovu, akoby ho sila jeho presvedčenia nútila dodať ešte niekoľko slov.

— Nepatrí sa, aby človek vychvaľoval sám seba, ale čo je pravda, to je pravda. Ako obchodník s negrami mám tú najlepšiu povesť! Vravia, že privážam na trh vždy len tých najvyberanejších. Všetci sú v dobrom stave, svalnatí a silní. Aj úmrtnosť je u mňa menšia ako u druhých. A to všetko, pán môj, iba preto, že správne zaobchádzam s nimi. Ľudskosť, môžem povedať, je základným pilierom môjho obchodovania s negrami.

Pán Shelby nevedel, čo má na to povedať, preto riekol iba toľko:

— Naozaj?

— Vysmievali sa mi pre moje zásady a dohovárali mi. Viem, že sú neobvyklé a málo príťažlivé, ale ja sa ich pridŕžam. Vždy som sa ich pridŕžal a dobre sa mi to vyplatilo. Veru tak, aj z názorov môže mať človek zisk. — Otrokár sa rozchechtal nad vlastným dôvtipom.

Ani pán Shelby sa nemohol zdržať smiechu, keď počul takýto svojrázny a neobyčajný výklad o ľudskosti. To otrokára len posmelilo, aby vo svojej úvahe pokračoval.

— A predsa sa vám našli ľudia, ktorým som to nemohol nijako vtĺcť do hlavy. Napríklad, Tom Loker, môj bývalý spoločník dolu v Natcheze. Bol to inak šikovný obchodník, ale na negrov bol ako diabol. Ináč zlatý človek, dobrák, iba systém mal nesprávny. Neraz som mu vravel, reku, Tom, keď ti tvoje ženské rumádzgajú, čo máš z toho, že nad nimi práskaš bičom a šľaháš ich? Je to smiešne a nepomôže ti to. Čo ťa po tom, že grúlia — to je ich nátura, proti ktorej sa nič nedá robiť. A potom, veď ti to tie dievky iba znivočí — zblbnú ti od revania. Mal by si sa im radšej akosi líškať a slušne sa s nimi pozhovárať. Štipkou ľudskosti dosiahneš viac ako bičom a vypláca sa to, za to ti ručím. Ale Tom si nedal povedať a pokazil mi hromadu tovaru, takže som sa musel s ním rozísť, hoci inak bol dobráčisko a veľmi slušný spoločník.

— A myslíte si, že váš spôsob obchodovania je slušnejší ako Tomov? — spýtal sa pán Shelby.

— Áno, trúfam si to povedať. Ako som vám už spomenul, keď ide o nejaký nepríjemný obchod, ja si viem vždy poradiť. Napríklad to predávanie mláďat. Snažím sa najprv odstrániť matku kdesi preč. Veď viete — zíde z očí, zíde z mysle — a keď už je po všetkom a niet pomoci, ženská sa voľky-nevoľky upokojí. To veru nie je tak ako s bielymi, ktorí už vyrástli v presvedčení, že ich deti a žena budú stále s nimi. Negri, ak ich správne vychovávali, na nič takého nepočítajú — a preto to s nimi ide ľahšie.

— Bojím sa, že v tomto ohľade moji černosi nie sú správne vychovávaní, — poznamenal pán Shelby.

— To je možné. U vás, v Kentucky, negrov iba kazia. Vy to s nimi dobre myslíte, ale im to iba škodí. Treba uvážiť, že taký neger sa poneviera po svete, ide z ruky do ruky, predajú ho kadejakému Tomovi, Dickovi a ktovie komu, a tí veru s ním nebudú zaobchádzať v rukavičkách. Ak nebol vopred navyknutý na taký tvrdý život, bude s ním zle. Ba aj to vám môžem povedať, že na takých plantážach, kde si iní negri vyspevujú a výskajú, tí vaši sú ako podťatí. Ostatne, pán Shelby, každý sa domnieva, že jeho spôsoby sú správne. Ja si myslím, že zaobchádzam s negrami tak, ako si zaslúžia.

— To je veru na závidenie, taká spokojnosť so sebou, — povedal pán Shelby a pokrčil plecom so zrejme nepríjemným pocitom.

— No tak, — nadviazal Haley rozhovor po dlhej chvíli, za ktorej si lúskali oriešky, — čo poviete na môj návrh?

— Porozmýšľam o tom a porozprávam sa so svojou ženou, — odpovedal pán Shelby. — Avšak, Haley, ak chcete vec vybaviť pokojne, ako vravíte, radím vám, aby ste v okolí nikomu neprezradili nič o vašom obchodovaní. Moja čeliadka by sa to dozvedela a to vám vravím, že predaj ani jedného z mojich černochov by neprešiel hladko.

— To sa rozumie, budem čušať. Ale, hovorím vám, mám veľmi naponáhle a chcel by som čím najskôr vedieť, na čom som, — poznamenal Haley. Vstal a obliekol si kabát.

— Tak teda príďte dnes večer medzi šiestou a siedmou, dám vám odpoveď, — uistil ho Shelby.

Otrokár sa poklonil a odišiel.

„Najradšej by som toho bezočivého nafúkanca zhodil dole schodmi,“ povedal si v duchu pán Shelby, keď sa zatvorili za Haleym dvere. „Bohužiaľ, vie dobre, že ma drží v hrsti. Keby mi bol predtým niekto riekol, že predám Toma na Juh takému podliakovi, bol by som mu odpovedal: ,Čo myslíš, že považujem svojho sluhu za psa?‘ A teraz predsa ho predám. A k tomu ešte aj to Elizino dieťa! So ženou iste budem mať nepríjemnosti. Aj pre toho chlapčeka, aj pre Toma. Ale čo robiť, keď je človek po krky v dlhoch! Ten chlap vidí, že ma má v rukách a chce to využiť.“

V štáte Kentucky je otroctvo azda najmiernejšie. Človek, ktorý navštívi v tomto štáte niektoré farmy, spozoruje, že páni aj ich ženy na mnohých miestach sú k černochom láskaví a zhovievaví a otroci sú im preto oddaní a vďační. Taký človek by ľahko mohol uveriť aj bájke o „patriarchálnom spoločenstve“ na týchto miestach, a podobným rozprávkam. No nad týmto všetkým sa vznáša ťažká chmúra zákona. A zákon považuje všetky tieto ľudské bytosti s dušou a citmi iba za veci patriace istému pánovi. Nejaké dlhy, nešťastná náhoda, nerozvážnosť alebo smrť láskavého majiteľa môžu spôsobiť, že znesiteľný život černochov sa zmení zrazu v beznádejnú biedu a krutú porobu. Preto do tých čias, kým sa toto všetko nezruší, otroctvo ani v tej najmiernejšej forme nemôže byť pekné alebo žiadúce.

Pán Shelby bol v jadre človek dobrosrdečný, láskavý a zhovievavý k ľuďom okolo seba a jeho černosi sa nemohli žalovať na ťažký život. No pustil sa do rozsiahlych a nebezpečných špekulácií. Veľmi sa zadĺžil a jeho zmenky, podpísané na vysoké sumy, dostali sa do rúk Haleymu. Teraz už milý čitateľ môže oveľa ľahšie pochopiť celý predchádzajúci rozhovor.

Eliza, ktorá náhodou išla po dieťa do salónu, zachytila pri dverách z tohto rozhovoru niekoľko slov. Stihla vyrozumieť, že hosť je otrokár a chce od jej pána kohosi kúpiť.

Keď vyšla z izby, rada by bola ostala za dverami, aby mohla vypočuť, o kom to bola reč. Práve vtedy ju však zavolala pani, a tak musela hneď odísť.

Predsa však podľa všetkého tušila, že otrokár má záujem o jej chlapca. Či by sa azda mýlila? Srdce jej prudko búchalo. Pritisla chlapčeka tak silno k sebe, že na ňu pozrel celý začudovaný.

— Eliza, čo je to dnes s tebou? — pýtala sa pani, keď Eliza vyliala lavór vody, prevrhla košík na šitie a napokon akoby neprítomná duchom, podávala panej župan miesto hodvábnych šiat, ktoré mala doniesť zo skrine.

Eliza sa zachvela.

— Och, pani, moja drahá pani, — zavzdychala a v očiach, obrátených dohora, zaligotali sa jej slzy. Potom si sadla na stoličku a vypukla v plač.

— Ale, Eliza, čo ťa trápi? — pýtala sa pani.

— Och, pani, pani! Dolu v jedálni bol otrokár, rozprával sa s pánom! Počula som ich…

— No a čo je na tom, ty hlupáčik, že sa spolu rozprávali?

— Ach, pani… veríte, že by… že by pán mohol predať môjho Harryho? — Nešťastnica sa hodila na stoličku a kŕčovite plakala.

— Predať Harryho? To sú ale hlúposti! Veď dobre vieš, že tvoj pán sa nikdy nerozpráva s otrokármi z Juhu a nikdy nepredá ani jedného zo svojich sluhov, ak sa dobre správajú. Vidíš, aká si nerozumná! Ktože by si chcel kúpiť tvojho Harryho? Myslíš si, že každý ho tak ľúbi ako ty? Och, ty blázonko! Tak už prestaň plakať a zapni mi šaty. No tak, vidíš, a teraz mi vzadu zapleť vlasy do pekného uzla, ako si sa to nedávno naučila. A druhý raz nepočúvaj za dverami.

— Áno, pani… Ale vy nikdy nedáte dovolenie, aby… aby…

— Čo to táraš! Pravdaže nedám… Načo toľko hovoríš o tom? To by som sa tak cítila, akoby som predávala vlastné dieťa. Ale počuj, Eliza, mne sa zdá, že si až príliš namyslená na toho svojho chlapčeka. O každom človeku, čo k nám strčí nos, si myslíš, že ho ide kúpiť.

Eliza, uspokojená rozhodným tónom svojej panej, rezko a šikovne jej upravovala šaty a už aj sama sa usmievala nad svojimi obavami.

Pani Shelbyová bola rozumná a ušľachtilá žena. Ku vrodenej dobrosrdečnosti, ktorou sa ženy v Kentucky často vyznačujú, pridružoval sa i hlboký náboženský cit a mravné zásady, ktorých sa vždy rozhodne pridŕžala. Jej manžel bol nábožensky vlažný, ale vážil si jej dôslednosť a presvedčenie vo veciach viery a dal sa tým často aj sám ovplyvniť. Neprekážal jej v dobroprajnom úsilí zabezpečiť otrokom slušný život, výchovu a isté vzdelanie, hoci on sa na tom nezúčastňoval. Zrejme si myslel, že nábožnosť a šľachetnosť jeho manželky vystačí pre nich oboch.

Po rozhovore s otrokárom najviac ho sužovalo pomyslenie na to, ako oznámiť manželke výsledok svojho obchodného dojednania. Bol si istý, že narazí u nej na silné námietky a odpor.

Pani Shelbyová nevedela o ťažkostiach svojho manžela, poznala len jeho láskavú povahu a preto celkom pokojne a úprimne vyvracala Elizine obavy. Ba čo viac, ani nerozmýšľala o veci a v prípravách na návštevu, na ktorú sa toho večera hotovali, celkom na to zabudla.

Kapitola II

Matka

Elizu vychovávala pani Shelbyová už od malička a veľmi si ju obľúbila.

Kto cestoval po južných štátoch Ameriky, zaiste si všimol zvláštnu mäkkosť v hlase a jemnosť v správaní kvadróniek a mulatiek[3] a mnohé, z nich sú ešte okrem toho obdarené prekvapujúcou krásou.

Keď Eliza dospela, pani Shelbyová ju vydala za šľachetného, nadaného mulata, Georgea Harrisa, ktorý bol otrokom na susednej farme.

Farmár prenajal Harrisa do práce v továrni na vrecia. Tu sa mladý mulat svojou šikovnosťou a umom čoskoro vyšvihol na prvé miesto medzi robotníkmi. O jeho mimoriadnom nadaní svedčí aj to, že pri nedostatku technického vzdelania a pri nepriaznivých pracovných pomeroch zhotovil stroj na čistenie konopí.

Keďže bol príjemného zovňajšku a ku každému sa milo správal, v továrni si ho všetci veľmi obľúbili. No zákon ho nepovažoval za človeka, ale iba za vec — a tak všetky jeho mimoriadne vlastnosti podliehali ľubovôli surového a úzkoprsého pána. Keď sa dozvedel o sláve Georgeovho vynálezu, prišiel do továrne, aby sa o všetkom presvedčil. Továrnik ho prijal s otvorenou náručou a blahoželal mu, že je majiteľom takého cenného otroka.

George sprevádzal svojho pána po továrni. S hrdosťou mu ukazoval svoj stroj a správal sa pritom tak nenútene, vyzeral tak mužne, že jeho pán cítil sa pri ňom ponížený a menejcenný. Čo sa má jeho otrok potĺkať po kraji, vymýšľať kadejaké stroje a vyvyšovať sa medzi pánov? To mu musí hneď zaraziť. Vezme si ho nazad, na poľné práce, a potom sa uvidí, či sa bude takto vystatovať! Veľký bol údiv továrnika ako aj robotníkov, keď si pán zrazu vyžiadal Georgeovu mzdu a oznámil, že si svojho otroka hneď vezme domov.

— Ale pán Harris, — bránil sa továrnik, — prečo tak náhle?

— No a čo? Vari nie je môj?

— Radi by sme vám za neho zvýšili plat.

— O to mi nejde. Nie som utisnutý na to, aby som prenajímal svojich otrokov.

— Ale George má na túto prácu mimoriadne schopnosti.

— To je možné, ale musí mať schopnosti aj na prácu, ktorú mu ja dám!

— Uvážte však, že zhotovil tento stroj! — vmiešal sa dosť nemiestne do rozhovoru ktorýsi robotník.

— Ach, stroj! Stroj na úsporu práce, však? Čo iného by sa dalo od takého chlapa čakať? Všetci negri sa starajú o to, ako by mohli menej pracovať. Nie, nech sa len prace domov!

George stál ako zmeravený, keď vypočul tento náhly rozsudok vyššej moci, proti ktorej sa nemohol vzoprieť. Skrížil si ruky na prsiach a stisol pery. No v jeho duši vrela celá sopka a hnala mu rozpálenú krv do všetkých žíl. Prudko dýchal a jeho veľké tmavé oči blčali ako rozžeravené uhlíky. Ešte chvíľku a mohol by nebezpečne vzkypieť, no láskavý továrnik ho chytil za ruku a pošepkal mu:

— Nechaj to teraz tak, George. Len choď s ním, veď my ti nejako pomôžeme.

Tyran si všimol tohto šepkania a domyslel si, o čo asi šlo, aj keď nič nepočul. Umienil si ešte pevnejšie, že presadí svoju moc nad touto obeťou.

Dovliekol si Georgea domov a pridelil mu najťažšiu prácu na farme. No mladý mulat vedel potlačiť v sebe každé neprístojné slovo, iba jeho blčiace oči, jeho zachmúrená a ustarostená tvár hovorili zreteľne, že človek nemôže sa len tak ľahko stať vecou.

V tej šťastnej dobe, keď George pracoval v továrni, spoznal sa s Elizou, s ktorou sa neskoršie aj oženil. Továrnik si ho veľmi obľúbil a dôveroval mu. Dovolil mu častejšie chodiť za Elizou. Pani Shelbyová sledovala pomer oboch mladých ľudí s vrodenou ženskou záľubou. Rada vydala svoju peknú chovanku za chlapca, ktorý k nej tak pristal. Svadbu odbavili vo veľkej jedálni. Sama pani domu ovenčila nevestu kvetmi pomarančovníka a dala jej na hlavu svadobný závoj, ktorý ozaj nemohol zahaľovať krajšiu tvár. Nechýbali ani biele rukavičky. Koláčov a vína bolo v hojnosti a tak hostia vychvaľovali nevestu pre jej krásu a paniu domu pre jej láskavosť a pohostinnosť. Prvé dva roky sa Eliza často vídala so svojím manželom. Ich šťastie sa narušilo až vtedy, keď im zomreli dve dietky. Eliza ich mala náruživo rada a oplakávala ich s takým hlbokým žiaľom, že pani ju musela uspokojovať s materskou starostlivosťou. Napomínala ju, aby bola spokojná s vôľou božou, aby nedovolila citom vymknúť sa z hraníc rozumu.

Až keď sa Elize narodil malý Harry, postupne sa uspokojila. Celou dušou priľnula k tomuto stvoreniatku. Bolo ozaj zdravé a silné. Eliza sa stala zas šťastnou ženou. No len do tej chvíle, kým krutý osud nevyrval manžela z továrne a nepostavil ho znovu pod korbáč zákonitého pána.

O jeden či dva týždne po tom ako Georgea odvliekli z práce, továrnik dodržal svoje slovo a navštívil pána Harrisa. Dúfal totiž, že farmára už prešiel hnev a pokúšal sa ho všelijako prehovoriť, aby vrátil Georgea k predošlej práci.

— Škoda slov o tom, — povedal Harris tvrdohlavo. — Viem, ako si mám spravovať svoje záležitosti.

— Veď ja sa vám do nich nechcem starať, pane. Domnievam sa však, že by vám to bolo na prospech, keby ste nám prenajali svojho otroka za nových, výhodnejších podmienok.

— Viem dobre, kam mierite! Videl som, ako ste naňho žmurkali, ako ste mu šepkali, keď som si ho bral z továrne. Ale — márna vaša námaha. Žijeme v slobodnej krajine, pane. Chlapík je môj a ja si s ním urobím, čo sa mi páči.

Tak padla posledná Georgeova nádej. Čaká ho život hroznej, úmornej práce. Bude vystavený všetkým výsmechom a urážkam, aké si len jeho tyranský pán vymyslí.

Kapitola III

Manžel a otec

Pani Shelbyová odišla na návštevu. Eliza stála na verande a neprítomne hľadela na odchádzajúci koč, keď zrazu pocítila čiusi ruku na svojom pleci. Obrátila sa a jej tvár zažiarila úsmevom.

— Ach, George, to si ty? Ako si ma poľakal! Tak som rada, že si prišiel. Pani odišla na návštevu; poď do mojej komôrky, tam nás nebude nikto rušiť. — S týmito slovami ho zaviedla neďaleko od verandy do malej čistej izbičky, v ktorej sedávala pri svojom šití, lebo tu mohla vždy počuť zvonček svojej panej.

— Tak som rada! Ale prečo si taký smutný? Pozri na Harryho, hľa, ako rastie.

Chlapček bol v rozpakoch, hľadel na otca spod svojich kučier a držal sa mamkinej sukne.

— No nie je krásny? — povedala Eliza a pritom synčeka hladkala po dlhých vláskoch a bozkávala.

— Keby sa radšej nebol narodil! — riekol George trpko. — Ba i ja som sa nemal narodiť!

Prekvapená a ustrašená Eliza sa zarazila, oprela si hlavu o mužove plecia a zaplakala.

— Neplač, Eliza. Nehnevaj sa, dušička, že ti pôsobím taký žiaľ, — povedal jej nežne. — Keby si ma radšej nikdy nebola poznala! Mohla si byť šťastná.

— George! George! Ako môžeš takto hovoriť! Čo sa len stalo? Alebo niečo nám hrozí? Veď sme vždy boli takí šťastní!

— Boli sme šťastní, moja drahá, — povedal George. Vzal si dieťa na kolená, uprene hľadel do jeho krásnych tmavých očú a hladkal ho po čiernych kaderách.

— Je celkom ako ty, Eliza. Si najkrajšia žena, akú som kedy videl, a najlepšia zo všetkých. A predsa si želám, aby sme sa nikdy neboli poznali.

— Och, George, prečo to hovoríš?

— Ach, Eliza, vieš, je to všetko bieda, bieda a bieda! Môj život je trpký ako polynok. To vlastne ani nemožno nazvať život, je to iba živorenie. Som nešťastný, biedny otrok. A teba tiež strhnem so sebou do priepasti. Načo sa namáhať niečo urobiť, niečomu sa naučiť, niečím byť? Aký zmysel má náš život? Prajem si radšej smrť!

— Ale, George, to je hriešne! Viem, ako ťa trápi, že si prišiel o miesto v továrni a že máš tvrdého pána, ale prosím ťa, buď trpezlivý a možno…

— Trpezlivý! — prerušil ju George. — Vari som nebol trpezlivý? Či som sa bránil, keď prišiel a odviedol ma bez akéhokoľvek dôvodu preč z miesta, kde ma všetci mali radi? Dostal do posledného centa celú moju mzdu a vravia, že som dobre zarábal.

— To je veru strašné, ale, tak či tak, on je tvojím pánom.

— Mojím pánom! A kto ho ním urobil? Na to stále myslím. Aké má na mňa právo? Ja som tak človek ako on. Ba som lepší než on. V práci sa vyznám lepšie ako on, viem lepšie, čítať, píšem krajšie ako on, a to všetko som sa naučil sám, bez jeho pomoci ba dokonca proti jeho vôli. Akým teda právom opovažuje sa nakladať so mnou ako s ťažným koňom? Akým právom ma vytrhuje z môjho zamestnania a núti ma k práci, ktorá sa hodí pre kone? Viem však, prečo to robí. Chce ma ponížiť a duševne zdeptať, sám to povedal, a preto mi dáva najšpinavšie a najťažšie práce.

— Ach, George, George, neľakaj ma! Ešte som ťa nikdy nepočula takto rozprávať. Bojím sa, že urobíš niečo strašného. Vôbec sa nečudujem, že tak cítiš, ale prosím ťa, daj na seba pozor — kvôli mne, kvôli Harrymu!

— Dával som si pozor a bol som dosť trpezlivý, ale už je to na nevydržanie. Nemám už síl znášať to. Nevynechá príležitosti, aby ma neurážal a nemučil. Myslel som si, že budem čušať a statočne robiť svoju prácu a že si potom nájdem trochu voľného času, aby som mohol čítať a učiť sa. No, keď vidí, že dobre robím, pridáva mi práce stále viac a viac. Vraví, že vidí diabla vo mne, aj keď čuším, a že toho diabla musí zo mňa vyhnať. Nuž, zdá sa, že istého dňa to diabolstvo naozaj zo mňa vybuši a to tak, že sa mu to nebude páčiť!

— Oj, drahý, čo si len počneme? — povedala Eliza smutne.

— Včera, — pokračoval George, — nakladal som skaly na voz. Vtom ti prišiel mladý pán Tom a začal koňovi pred nosom práskať bičom. Zviera sa naľakalo. Prosil som ho veľmi ponížene, aby prestal. Nepomohlo to. Prosil som ho znovu, a vtom sa ti chlapča obrátilo na mňa a začalo ma šľahať bičom. Zadržal som mu ruku. Chlapec začal vrieskať a kopať do mňa a potom ušiel k otcovi, že som ho vraj bil. Otec prišiel rozzúrený a povedal mi, že mi ukáže, kto je mojím pánom. Pripútal ma k stromu, mladému pánovi narezal prútov a povedal mu, aby ma ťal, dokiaľ vládze. A chlapec veru šľahal zo všetkých síl… No raz mu to pripomeniem! — Tvár mladého muža sa zachmúrila a oči mu blčali ohňom, že sa Eliza až poľakala.

— Rád by som vedel, kto urobil toho človeka mojím pánom! — zvolal rozhnevano.

— Ja som bola stále tej mienky, — odvetila Eliza smutne, — že človek musí svojich pánov vždy poslúchať.

— V tvojom prípade je to inak. Tvoji páni ťa vychovali ako vlastné dieťa, živili ťa, obliekali, dopriali ti všeličoho a dali ti aj vzdelanie. Preto si môžu nárokovať na teba i nejaké právo. Ale mňa iba kopali, bili, hromžili na mňa a mal som pokoj iba vtedy, keď som im bol z dohľadu. Za čo im mám ďakovať, čo som im teda dlžný? Na svoju stravu a bývanie som si sto ráz zarobil. Nie, dosť som sa už natrpel. Dosť! — zvolal George a stisol päste.

Eliza sa iba zachvela a mlčala. Ešte nikdy nevidela svojho muža takého rozhnevaného.

— Pamätáš sa na neboráka malého Carla, ktorého si mi darovala? To psíča bolo mojou jedinou potechou. Spávalo v noci so mnou, vo dne chodilo za mnou a pozeralo na mňa, akoby rozumelo, čo cítim. Raz som ho kŕmil akýmisi odpadkami, čo som našiel pri kuchyni. Vtom prišiel pán a vynadal mi, že živím psa na jeho útraty. Nemôže vraj dovoliť, aby si každý jeho neger choval psa. Prikázal mi, aby som Carlovi priviazal skalu okolo hrdla a aby som ho hodil do vody.

— Och, George! A azda si to len neurobil?

— Ja nie, ale on to urobil. A so svojím synom Tomom hádzal ešte za psíčaťom skaly. Chúďa, pozeralo tak smutne na mňa, akoby mi vyčítalo, že som ho nezachránil. Dali ma zbičovať za to, že som to sám neurobil. Ale čo tam po tom! Pán raz spozná, že mňa bičovanie neskrotí. Len nech si dáva pozor, aby ho to raz neomrzelo!

— Čo zamýšľaš urobiť, George? Nedopusť sa niečoho hriešneho. Dôveruj v Boha a konaj počestne. Boh ti pomôže.

— Nie som taký dobrý kresťan ako ty, Eliza. Prekypujem hnevom a nemôžem dôverovať v Boha. Prečo dopúšťa také neprávosti?

— Nesmieme strácať vieru, George. Moja pani hovorí, že musíme aj v tie najťažšie dni veriť v Hospodina, on nám chce iba dobre.

— To sa ľahko hovorí ľuďom, čo si celé dni pokojne vylihujú na divánoch, alebo čo sa vozia v parádnych kočoch. Keby boli na mojom mieste, veru by ináč hovorili. Chcel by som byť dobrým, ale nedá sa. Moje srdce blčí hnevom a nemôže sa s tým zmieriť. Ani ty by si sa s tým nezmierila, keby si bola na mojom mieste. Aj teraz by si inakšie vravela, keby si vedela všetko. Ešte som neskončil…

— Preboha! Čo ešte?

— Čo? Počúvaj len! Nedávno mi môj pán povedal, že bol blázon, keď mi dovolil sňatok so ženou, ktorá je z inej farmy. Nenávidí vraj Shelbyho, tvojho pána, a celú jeho čeliadku, lebo sú vraj nafúkaní a hľadia naňho zhora. Ja že som od teba pochytil tú „nadutosť“. Zakázal mi chodiť za tebou a povedal mi, že si musím nájsť ženu na jeho majetku. Najprv som si myslel, že sú to iba plané hrozby, ale včera mi rozkázal, aby som si vzal za ženu Mínu a býval s ňou. Ináč že ma predá na Juh.

— Ale veď si sa predsa zosobášil so mnou, pred farárom, celkom tak ako keď sa ženia bieli, — povedala prosto Eliza.

— Vari nevieš, že otrok nemá právo oženiť sa? Zákon v tejto krajine mu to nedovoľuje. Nemôžeš ostať mojou ženou, ak si môj pán zmyslí rozdeliť nás. Nuž preto som sa vyjadril, že by bolo lepšie, keby som ťa nikdy nebol poznal, keby som sa nikdy nebol narodil. To by bolo bývalo lepšie pre nás oboch i pre naše úbohé dieťa. I jeho azda čaká také isté utrpenie!

— Ale náš pán je predsa taký láskavý!

— Áno, ale ktovie, čo sa môže stať? Istého dňa umrie a potom dieťa predajú bohvie komu. Čo z toho, že je driečne, milé a bystré? Vravím ti, Eliza, že každá jeho pekná vlastnosť, ktorej sa tešíš, premení sa v meč a prebodne ti srdce. Čím bude dieťa nadanejšie, tým bude mať väčšiu cenu, tým skôr ti ho odoberú.

Tieto slová sa vrezali Elize hlboko do duše. Pred očami sa jej zjavil otrokár. Zbledla a dych sa v nej zarazil, akoby jej niekto dal smrteľný úder. Vzrušená hľadela na verandu, kam chlapček práve odišiel, lebo ho nudil vážny rozhovor rodičov. Bežkal, víťazne poskakoval po verande na palici pána Shelbyho ako na koni. Eliza chcela už-už rozpovedať mužovi svoje obavy, ale zdržala sa.

„Nie, nie, má aj tak dosť trápenia,“ pomyslela si. „Nie, nepoviem mu to. A potom, veď je to ani nie pravda. Pani by ma neoklamala.“

— Tak teda, drahá Eliza, — povedal smutne George, — buď statočná a maj sa dobre, ja musím odísť…

— Odísť, George? A kam?

— Do Kanady, — povedal a vzpriamil sa. — Keď už tam budem, odkúpim ťa. Inakšej nádeje pre nás niet. Odkúpim teba aj dieťa. Dúfam, že sa mi to podarí.

— To je strašné! A čo, ak ťa chytia?

— Nedostanú ma, Eliza. Iba ak mŕtveho. Alebo dosiahnem slobody, alebo zomriem!

— Azda by si si len nevzal život?

— To nebude treba. Sami ma zabijú, lebo predať sa nedám.

— George, prosím ťa, daj si pozor na seba kvôli mne! Nedopusť sa ničoho hriešneho. Neublíž sebe ani nikomu inému! Prechádzaš ťažkou skúškou, preťažkou. Viem, že musíš odísť, ale buď ostražitý a rozvážny, modli sa k Bohu, aby ti pomohol!

— Nuž, Eliza, rozpoviem ti svoj plán. Pán ma práve dnes poslal s listom k pánu Symmesovi, ktorý býva asi míľu odtiaľto! Chcel mi tak dať príležitosť, aby som mohol ísť za tebou a povedať ti, čo so mnou zamýšľa. Nesmierne by ho tešilo, keby tým mohol nahnevať tú „Shelbyovskú čvargu“, ako vás tu všetkých volá. Vrátim sa domov celkom pokojný a budem sa tváriť, že som sa už zmieril so svojím osudom. Urobil som už prípravy a mám priateľov, ktorí mi pomôžu. Asi o týždeň zmiznem. Zbohom, Eliza, — skončil George. Chytil svoju ženu za ruky a dlho jej hľadel do očí.

Tak stáli obaja mlčky. Potom si ešte povedali niekoľko slov na rozlúčku. Dusili sa vo vzlykoch a horkých slzách, ako keď sa rozchádzajú ľudia, ktorých nádej na stretnutie je krehkejšia ako pavučinka. Tak sa rozlúčili manžel a manželka.

Kapitola IV

Večer v chalúpke strýčka Toma

Chalúpka strýčka Toma bol malý, drevený domček, pristavený k veľkému obývaciemu domu pána Shelbyho. Pred oknami rozprestierala sa malá záhradka, starostlivo opatrovaná. Každého leta urodili sa v nej jahody, maliny a hromada iných plodov. Celé priečelie bolo zakryté veľkými červenými begóniami a popínavými ružami, ktoré sa preplietali medzi sebou, takže neotesané brvná chalúpky nebolo ani vidno. V záhradke sa pestreli v lete aj rozličné iné kvety, ako macošky, petúnie, a všetka tá nádhera bola potešením a pýchou tety Chloe.

No, vstúpme už do samej chalúpky. Večera v panskom dome sa už skončila. Teta Chloe, ktorá ako hlavná kuchárka starala sa o prípravu večere, nariadila služobníctvu v kuchyni umývať taniere. Sama odišla do svojho útulného kráľovstva „uvariť večeru starkému“. Áno, vidíme ju tu pri sporáku, ako s veľkým záujmom nazerá do rajnice, v ktorej čosi sipí. Z času na čas starostlivo dvíha pokrievku druhého hrnca, z ktorého čosi veľmi príjemne zaváňa. Tvár tety Chloe je okrúhla, čierna a leskne sa, akoby si ju bola natrela vaječnými bielkami, podobne ako to čajové pečivo, ktoré si upiekla. Samoľúbosť a spokojnosť žiaria na tomto obličaji, okolo ktorého sa belie naškrobený čepiec. Teta Chloe je v celom okolí uznávaná za najlepšiu kuchárku.

Teta Chloe bola kuchárkou svojim povolaním, ale aj zo záľuby. Všetky kurence, morky a kačky na dvore sa cítili pred ňou v nebezpečenstve a mysleli na svoj blízky koniec, keď ju zočili. A veru teta Chloe neprestajne rozmýšľala o všelijakých plnkách, o vyváraní, vypekaní. Nie div, že už jej zjav vzbudzoval hrôzu medzi hydinou. A jej múčne jedlá, všelijaké tie palacinky, opekance, krapne — a kto by to všetko vyrátal — vzbudzovali až údiv menej skúsených kuchárok. Tetuška Chloe sa len natriasala od smiechu, keď rozprávala, naplnená oprávnenou pýchou, o márnych pokusoch svojich pomocníčok, ktoré sa snažili napodobniť jej kuchárske umenie.

Keď mali prísť k jej pánom hostia, teta Chloe sa celou dušou oddala prípravám parádnych obedov a večerí. Nič ju tak nepotešilo, ako pohľad na hromadu cestovných kufrov na verande, ktoré jej zvestovali novú prácu a nové budúce úspechy.

Teraz však teta Chloe pozerá do hrnca; nechajme ju zatiaľ pri jej práci, kým sa popozeráme po chyžke.

V jednom rohu stojí posteľ, starostlivo prikrytá snehobielou prikrývkou. Pred posteľou sa rozprestiera koberec dosť veľkých rozmerov, ktorý svedčí, že teta Chloe nie je hocikto. Koberec i posteľ, ba celý tento kútik upratovala teta Chloe s mimoriadnou starostlivosťou a ochraňovala ho pred šarapatením detísk. Tento kútik, možno povedať, bol akousi prijímacou izbou chalúpky. V druhom rohu bola iná, oveľa skromnejšia posteľ, navidomoči určená na spanie. Stenu nad kozubom okrašľoval pestrofarebný tlačený portrét generála Washingtona,[4] vykreslený a vyfarbený takým spôsobom, že by sa iste sám hrdina veľmi čudoval, keby mal príležitosť uvidieť túto svoju podobu.

Na hrubej drevenej lavici v inom rohu sedeli dvaja kučeraví chlapci so žiariacimi čiernymi očami a plnými tváričkami. S veľkým záujmom dohliadali na pokusy malého dievčatka, ktoré sa učilo prvým krôčkom. Ako to obyčajne býva, dieťa sa nadvihlo, zatackalo a potom spadlo. Každý takýto pád privítali obaja šarvanci potleskom, akoby v tom bolo čosi mimoriadneho.

Pred kozubom stál stôl, ktorého nohy boli reumatický pokrivené. Bol prikrytý obrusom a skveli sa na ňom rozličné poháre, taniere a nádobie. Všetko svedčilo o tom, že sa blíži výborná večera. Za stolom sedel najlepší robotník pána Shelbyho, strýčko Tom. Musíme ho čitateľovi opísať čo najpodrobnejšie, lebo sa stane hlavným hrdinom našej knihy. Strýčko Tom bol urastený, silný muž so širokými plecami a jeho tvár vyjadrovala umnosť, dobrosrdečnosť a prívetivosť. Z celého jeho zjavu zračila sa dôstojnosť, dôverčivosť a prostota.

Strýčko Tom sedel zahrúžený nad bridlicovou tabuľkou, na ktorú opatrne a pomaly opisoval akési písmenky. Pri tejto jeho práci dozeral naňho mladý pán George, driečny, umný chlapec, asi trinásťročný, ktorý si navidomoči uvedomoval dôležitosť svojho učiteľského postavenia.

— Nie takto, strýčko Tom, nie takto, — povedal čulo, keď strýčko Tom namáhavo dopisoval nožičku písmenka „g“, — ale opačným smerom. Takto by to bolo „q“!

— Ba kieho, vari naozaj? — povedal strýčko Tom a s obdivom a úctou pozeral na svojho mladého učiteľa, ktorý mu ozdobne vypisoval nespočetne mnoho písmeniek „g“ a „q“.

Potom si zase vzal kriedu do svojich veľkých ťažkých rúk a trpezlivo písal ďalej.

— No nie sú tí bieli ľudia šikovní? Všetko vedia! — zvolala teta Chloe, mastiac pekáč kúskom slaniny napichnutej na vidličke, a s úľubou pozerala na mladého pána Georgea. — Ako len vie písať a ešte aj čítať! A každý večer sa k nám unúva, len aby nás niečomu naučil. Ja ho veľmi rada počúvam, keď číta a vysvetľuje.

— No, teta Chloe, už som poriadne vyhladol, — povedal George. — Nie je už ten koláč hotový?

— Zaraz to bude, pán George, už, — odpovedala mu teta Chloe, nazerajúc do trúby. — Opeká sa, neúrekom, peknučko, do kávova. Len to nechajte na mňa! Nedávno pani dala upiecť koláč Sally, nech sa vraj podučí. No ale bol to koláč! Škoda múky! Vydul sa na jednu stranu, nijakú formu to nemalo. Vyzeral ako moja bota, a nie ako koláč!

Keď si teta Chloe odľahčila týmito pohŕdavými slovami nad Sallinou neobratnosťou, otvorila dvierka trúby a pred očami všetkých prítomných sa ukázal nádherne upečený koláč, za aký by sa nijaký mestský cukrár nezahanbil.

Tento koláč mal byť zrejme pýchou celej večere. Teta Chloe s vážnym výrazom na tvári priberala sa podávať jedlá.

— Mose, Pete! Practe sa stadeto, murínčence! Polly, dušička, ber sa het, však ti mama už len niečo dá. Tak, a vy, pán George, vezmite si svoje knižky a sadnite si pekne s mojím starým. Hneď tu budú aj klobásky, už sú uvarené.

— Naši chceli, aby som prišiel domov na večeru,— povedal George, — ale ja viem, teta Chloe, že u vás dostanem vždy niečo lepšieho.

— Veru tak je, mladý pánko,— povedala teta Chloe, nakladajúc mu na tanier vrelé klobásky. — Dobre viete, že stará teta vám to najlepšie vyberie. Tak je to veru! — Pritom teta nežne štuchla Georgea do boku a zvrtla sa rýchlo zase k svojim rajniciam.

— A teraz hor sa do koláča! — povedal pán George, len čo skončili obrady pri sporáku, a zamával veľkým nožom.

— Preboha, pán George! — zadržala ho s nesmiernou vážnosťou teta Chloe. — Na takú jemnú vec s takým nožiskom! Veď by ste to skántrili, ako by len vyzeral! Na to mám tu, ľaľa, tenký nôž, dobre nabrúsený. Vidíte, ako pekne sa rozkrojil? Tak — a teraz len pekne jedzte. Koláč je ozaj výborný.

— Tom Lincon vraví, — hovoril George a plnými ústami, — že ich Jinny je lepšia kuchárka ako vy.

— Čože sú Linconovci oproti našim pánom! — povedala teta pohŕdlivo. — Sú to síce slušní, poctiví ľudia, no ale či majú naozaj panské spôsoby? Len si postavte vedľa seba pána Lincona a pána Shelbyho! Alebo pani Linconová — vari by tá vedela vznášať sa po izbe tak vznešene ako naša pani? Dajte mi pokoj aj s tými Linconovcami! — Teta Chloe potriasla hlavou ako človek, ktorý toho na svete už veľa zažil a skúsil.

— Dobre, dobre, ale veď som vás sám počul, ako ste vraveli, že Jinny je celkom dobrá kuchárka, — povedal George.

— To som povedala a je to tak. Jinny je dobrá na obyčajné, prosté varenie. Upečie dobrý chlieb, slušné palacinky. Jej koláče sa dajú jesť, ale nie sú veľmi chýrne. No keď treba niečo vyberanejšieho, čo dokáže? Tortu urobí, pravda, no ako vyzerá jej vrch? Vari vie zamiesiť cesto, aby pekne skyprelo a rozplývalo sa vám v ústach? Raz som bola u nich, keď sa slečna Mary vydávali, a Jinny mi ukázala svadobné torty. Viete, my sme s Jinny dobré kamarátky. Nepovedala som nič, ale dajte mi pokoj, pán George, aj s takou kuchárkou. Za týždeň by som oka zažmúriť nevedela, keby sa mi torty tak nevydarili. Nestáli za deravý groš!

— Ale Jinny si iste myslela, že boli nádherné, — poznamenal George.

— Pravdaže! Veď ich kdekomu ukazovala! No a práve v tom je koreň veci: Jinny sa do varenia a pečenia veľa nerozumie. Nuž ale keď robí v takej rodine, nemožno od nej mnoho žiadať. Nemožno jej to zazlievať. Vy si, pán George, hádam ani neuvedomujete, z akej dobrej rodiny ste a akého vzdelania sa vám dostáva! — Tu si teta Chloe hlboko vzdychla a od citového pohnutia žmurkla viac ráz očami.

— Ja si, teta Chloe, celkom iste uvedomujem iba to, že u vás dostanem vždy také dobré koláče a zákusky, — povedal George. — Len sa spýtajte Toma Lincona, ako sa vždy pred ním chvascem, že máme lepšiu kuchyňu; ba ukázal som mu neraz aj dlhý nos.

Tetuška Chloe sa oprela na svojej stoličke a vybuchla v srdečný smiech nad týmito vtipnými lichôtkami mladého pána. Smiala sa, až sa jej slzy kotúľali po jej čiernych lesklých lícach a pritom potľapkávala a štuchala pána Georgea do boku. Vravela mu to svoje „dajte pokoj“ a vraj „mňa raz na moj veru od smiechu rozpučí, ak mi budete takto lichotiť“. Po každej takejto predpovedi vybuchla v nový záchvat smiechu, stále dlhší a silnejší, až si George naozaj začal myslieť, že zašiel priďaleko so svojimi lichôtkami a že si druhý raz bude musieť dávať lepší pozor.

— Tak teda Tomovi ste povedali svoje? Čo si len tá dnešná mládež nevymyslí! Dlhý nos ste mu ukázali? Ach, pán George, vy by ste rozosmiali aj mŕtveho!

— Povedal som mu, reku, Tom, mal by si okúsiť, torty, aké pečie teta Chloe; veru nemajú páru.

— Ozaj škoda, že ich neochutnal, — riekla teta Chloe, ktorej pre jej dobré srdce zrazu prišlo ľúto nešťastného Toma. — Mali by ste ho raz sem pozvať na večeru, bolo by to od vás veľmi pekné.

— Chcel by som ho raz pozvať, niekedy v budúcom týždni. A vy sa už pred ním ukážete, teta Chloe, až bude oči otvárať. Tak ho nakŕmime, že na to dlho nezabudne.

— To veru hej, — povedala natešená teta Chloe.— Veď uvidíte! Ach, aké sme my už pripravovali večere, Bože môj! Pamätáte na tie pirohy s kuracou plnkou, čo som urobila, keď sme dávali večeru na počesť generála Knoxa? Dobre, že sme sa pre ne vtedy s paňou nepoškriepili! Neviem, čo to dakedy do panej vojde. Práve keď má človek tú najťažšiu zodpovednosť, je vážne zabraný do práce, naraz sa vám dovalí do kuchyne a začne do všetkého nos pichať. Tu sa panej nezdalo to, tu zas ono, až ma to akosi napálilo a povedala som jej: „Prosím, pani, len pozrite na tie vaše krásne biele rúčky, plné prsteňov, vyzerajú ani moje ľalie, keď na ne napadne rosa. A teraz pozrite na moje veľké čierne ručiská. Nebola som ja stvorená na to, aby som opekala pirôžky, a vy na to, aby ste sedeli v salóne?“ Veru tak, toľko som si trúfla, pán George!

— A čo mama na to? — pýtal sa George.

— Nuž, veď viete, aké má pekné veľké oči. Usmiala sa a povedala: „V poriadku, teta Chloe, verím, že to dobre robíte,“ a odišla do salónu. Mala mi dať po hlave za tú bezočivosť, ale ja naozaj neviem pracovať, keď je pani v kuchyni.

— No a tá večera bola báječná. Pamätám sa, všetci ju chválili, — povedal George.

— Však bola? No a či som vtedy nestála za dverami a či som nevidela, ako si generál tri razy poslúžil z tých pirôžkov? A keď povedal: „Pani Shelbyová, musíte mať naozaj mimoriadne dobrú kuchárku,“ div, že som sa nerozplynula! A generál sa vyzná v pochúťkach, — pokračovala teta Chloe pyšno. — Fajnový človek, ten generál. Pochádza z jednej z najlepších rodín Starej Virginie.[5] Ten sa vám vyzná v tomto remesle tak ako ja. Do pirôžkov sa kdekto nerozumie. Ale generál ich vedel oceniť. Veď to bolo vidno podľa jeho poznámok. Ten veru vie, čo sú to pirôžky!

Medzitým sa pán George tak najedol, že by už nevládal kúska vziať do úst a obrátil sa teda k dvom kučeravým hlavám a dvom párom očú, ktoré z opačného rohu izby dychtivo sledovali, ako sa napchával.

— Mose, Pete, tu máte, — povedal George a hodil im poriadne kúsky koláča. — Aj vy by ste chceli, však? Teraz ich nakŕmte, teta Chloe!

George a Tom si presadli do druhého útulného kúta pri kozube a teta Chloe upiekla ešte kopu koláčov. Potom si vzala do náručia najmenšie dievčatko a kŕmila ho, sama pritom jediac. Súčasne rozdeľovala koláče Mosemu a Peteovi, ktorí sa napchávali najradšej pod stolom a pritom sa šteklili. Kedy-tedy potiahli za nohu malú sestričku.

— Dajte pokoj, vy loptoši, — vravela matka a občas kopla do neurčita pod stôl, keď pohyb pod ním sa stával búrlivejší. — Neviete sa správať, ako sa patrí, ani keď máme na návšteve bielych? Budete už ticho! Dajte si pozor, lebo vám pozapínam gombičky o jednu dierku nižšie, len čo odíde pán George.

Ťažko povedať, čo značila táto strašná hrozba, no na malých hriešnikov ani hrozná neistota navidomoči neurobila nijaký dojem.

— Panebože, — povedal strýčko Tom, — tých akoby stále čosi šteklilo; vôbec sa nevedia slušne správať.

Vtom sa chlapci vyteperili spod stola a celí zafúľaní a polepení medom dali sa bozkávať dievčatko.

— Berte sa preč! — zakričala mama a odstrkávala ich kučeravé hlavy. — Prilepíte sa k sebe všetci traja a potom vás človek neodlepí. Bežte k potoku a umyte sa, ako sa patrí! — Túto svoju výzvu doplnila ešte ľahkými buchnátmi. Zaúčinkovalo to však iba tak, že sa chlapci ešte viac rozosmiali a rútili sa ozlomkrky k dverám.

— Videli ste už takých loptošov? — povedala teta Chloe s akousi pýchou v hlase a vytiahla starý uterák, zrejme prichystaný pre podobné prípady. Vyliala naň trochu vody zo starej rajnice a začala umývať zašpinenú tváričku a ruky dieťaťa. Keď ho už vyumýyala a vyleštila, položila ho do lona Tomovi a sama začala odpratovať zo stola. Dieťa cez túto prestávku sa zabávalo tým, že poťahovalo Toma za nos, škrabalo ho po tvári a svojimi tučnými rúčkami sa hrabalo s nesmiernou radosťou v Tomových kučerách.

— No, nie je to milé stvoreniatko? — povedal Tom, zdvihnúc dieťa nahor, aby sa mohol naň lepšie prizrieť. Potom si ho posadil na svoje široké plecia a začal s ním skackať a tancovať, zatiaľ čo George ho šibal svojou vreckovkou. Mose a Pete, ktorí sa medzitým vrátili, výskali ako diví, až teta Chloe vyhlásila, že pre ten krik už „prišla o uši“. No takáto chirurgická operácia sa v chalúpke diala každý večer, lebo teta vždy pri hluku prichádzala o uši. Preto po tomto jej vyhlásení neklesla nálada, až kým sa všetci nevykričali, nevyskákali a neutancovali, že už viacej nevládali.

— Tak, a teraz už azda máte dosť, — povedala teta Chloe, vlečúc na prostriedok izby drevenú postieľku na kolieskach. — Mose; Pete, ta sa, spať…!

*

Kým sa toto všetko odohrávalo v chalúpke otroka, v dome jeho pána sa dialo čosi celkom iného.

Otrokár a pán Shelby sedeli v prijímacej izbe, o ktorej sme už hovorili, za tým istým stolom, na ktorom ležali rozličné papiere a písacie náčinie.

Pán Shelby rátal niekoľko balíčkov bankoviek a podával ich jeden za druhým otrokárovi, ktorý ich znovu prepočítaval.

— Všetko v poriadku, — povedal otrokár. — Teraz už len podpísať listiny.

Pán Shelby si rýchlo pritiahol kúpne zmluvy, podpísal ich a potom ich odsunul spolu s peniazmi. Navidomoči chcel skoncovať s touto nepríjemnou vecou čím najskôr. Haley vytiahol zo svojej ošúchanej tašky akúsi pergamenovú listinu, prezrel si ju a podal ju Shelbymu, ktorý ju preberal, snažiac sa utajiť svoju netrpezlivosť.

— Tak, a tým by sme boli vyrovnaní, — povedal otrokár a vstal.

— Už sa stalo! — povedal Shelby zádumčivo. Hlboko si vzdychol a opakoval: — Už sa stalo!

— Zdá sa, že nemáte z toho veľkú radosť, — poznamenal otrokár.

— Haley, — riekol pán Shelby, — dúfam, nezabudnete na svoje čestné slovo a nepredáte Toma do zlých rúk.

— Veď vy ste to práve teraz sám urobili, pane, — uškľabil sa otrokár.

— Viete dobre, že ma k tomu prinútili okolnosti, — odvrkol Shelby ostro.

— Nuž okolnosti môžu prinútiť teda aj mňa, — namietol otrokár. — No, urobím, čo sa dá, aby som našiel pre Toma dobré miestečko. A čo sa mňa týka, nemusíte sa ani byľku obávať. Ak ja mám za čo ďakovať Pánu Bohu, tak práve za to, že nie som surovec.

Po vysvetleniach, ktoré otrokár už raz podal o svojich zásadách ľudskosti, nebol pán Shelby celkom uspokojený týmito ubezpečeniami. No s ničím lepším ani nemohol počítať a preto už Haleymu neodpovedal. Keď sa za ním zavreli dvere a on ostal sám, zapálil si cigaru.

Koniec ukážky