Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dekameron humoru a satiry

Jaroslav Hašek

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Dušan Kroliak, Tibor Várnagy, Eva Kovárová, Martina Pinková, Zuzana Berešíková, Petra Renčová, Janka Šotiková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0424-5

Pôvodná publikácia

Jaroslav Hašek. Dekameron humoru a satiry. Československý spisovatel. Praha 1972. 532 s. Arno Linke, odpovědný redaktor. Ivan Toman, technický redaktor.

Bibliografické poznámky

Jaroslav Hašek: Dekameron humoru a satiry

Praha

Československý spisovatel 1972

Poznámka vydavatelů

Tento svazek zahrnuje výběr z více než tisíce drobných satir, črt a humoresek Jaroslava Haška. Snažili jsme se, abychom našli reprezentanty pro různé stránky humoristova projevu a abychom zároveň nesetřeli i bohémsky rozvernou uvolněnost tvaru, zachyceného v okamžiku zrodu. Protože se nakladatelství rozhodlo doprovodit jednotlivé povídky původními Ladovými ilustracemi, vybrali jsme pro druhé vydání Dekameronu třiadvacet prací z prvního, ilustrovaného vydání Haškových spisů. Namísto povídek Pepíček Nový vypravuje, Vševěd, Zrádce národa v Chotěboři, Příroda a nauka o vozatajství, U holiče, Povídka o štěnicích, Česká kuchyně, Duchovní cvičení s překážkami, Vlastivěda, Zapomenuté jubileum, Lidožroutská historie, Výlet soudruhů vršovických, Pád Bienerthova kabinetu, Rakouské celní úřady, Jak Cetlička volil, Když jsem počal psát, Idyla z chudobince, Hrst nezabudek, Malé nedorozumění, Pouť filipojakubská, Průvodce po ničem, Pokus o abstinentní večírek a Učme se znát přírodu jsou zařazeny povídky Moje zpověď, Zasnoubení v naší rodině, Láska v Mezimuří, Dobrý voják Švejk učí se zacházet se střelnou bavlnou, Příhoda G. A. Trossula, V polepšovně, Čáka pěšáka Trunce, V hodině náboženství, Redakční sluha Šefrna, Společenské lži, Čagan-kurenská povídka, Nemravné kalendáře, Mladočeské volby na Malé Straně, Něco o soudních znalcích, Pronásledování prvních křesťanů, Před dvaceti lety, Nadace pana Kaubleho, Jak se stal pan Karaus alkoholikem, Posvícení v Křivici, Jak Tóvol vrátil zlatník, Průvodčí cizinců, Čžen-si, nejvyšší pravda a Peníze telegraficky poukázané.

Základem našeho vydání je u většiny povídek jejich časopisecké znění, u povídek, které vyšly za Haškova života také knižně, toto znění poslední; i v tomto případě jsme však přihlíželi k původnímu otisku časopiseckému, protože srovnání obou textů nám v několika případech prokázalo, že řada úprav — patrně ze strany nakladatelství nebo tiskárny — vedla k oslabení kritického ostří. — Při přípravě textu jsme se řídili soudobými edičními zásadami a také zkušenostmi z dosavadního vydávání Haškových spisů.

Slunovrat, edice české klasické prózy a poezie

Ilustrovaná řada

Ilustroval Josef Lada

Vybrali a k vydání připravili Zdena Ančík, Milada Chlíbcová, Milan Jankovič a Radko Pytlík.

Kresby Josefa Lady vybral a k vydání připravil Jan Vrána.

Obálku, vazbu a typografickou úpravu navrhl Josef Týfa.

Vydal Československý spisovatel v Praze roku 1972 jako svou 3429. publikaci.

Odpovědný redaktor Arno Linke.

Technický redaktor Ivan Toman.

Výtvarný redaktor Miroslav Váša.

Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha.

Vydání druhé, upravené.

Stran 532

Dekameron (I)

Moje zpověď

„28. říjen“ v řadě fejetonů pokouší se mne zostudit před celou českou veřejností. Uznávám, že vše, co píše o mně, zakládá se na pravdě, jsem nejen takový bídák a ničema, jak mne popisuje „28. říjen“, nýbrž i mnohem horší zpustlík.

Pokusím se proto dáti „28. říjnu“ podrobný materiál k jeho výpadům, kterýž materiál budiž mou upřímnou zpovědí před celou českou veřejností:

Tedy: Zpovídám se bohu všemohoucímu i vám, pane poslance Modráčku i Hudče, že jsem:

Již svým narozením způsobil velkou nepříjemnost své matce, která nespala kolik dní a nocí.

Ve věku tří měsíců že jsem zakousl svou kojnou, což mělo dohru před senátem trestního soudu v Praze, kde moje matka za mé nepřítomnosti byla odsouzena na tři měsíce pro nedbalý dozor nad dítětem.

Byl jsem v té době již tak zvrhlý, že jsem se k soudu vůbec nedostavil, abych promluvil jediné slovo ve prospěch své ubohé matky.

Naopak, rostl jsem vesele dál a jevil jsem zvířecí pudy.

V šesti měsících snědl jsem svého staršího bratra a ukradl jsem mu svaté obrázky z rakvičky, které jsem schoval ke služce do postele. Byla vyhnána pro krádež a odsouzena pro okradení mrtvoly na deset let do těžkého žaláře, kde zemřela násilnou smrtí při rvačce s druhými trestanci na každodenní procházce.

Její ženich se oběsil a zanechal po sobě šest nemanželských dítek, z nichž později několik sourozenců vyniklo jako hoteloví mezinárodní zloději a jeden se stal prelátem u premonstrátů a ten poslední, nejstarší, píše do „28. října“.

Když mně bylo rok, nebylo ani jedné kočky v Praze, které byl bych nevypíchal oči nebo neusekl ocas.

Když jsem šel se svou vychovatelkou na procházku, vyhýbali se mně všichni psi již zdaleka.

Vychovatelka však se mnou dlouho nechodila, neboť když mně bylo osmnáct měsíců, odvedl jsem ji do kasáren na Karlově náměstí, kde jsem ji za dva balíčky tabáku dal vpospas vojákům.

Vychovatelka nepřežila té hanby, dala se přejet u Veleslavína osobním vlakem, který se na té překážce vyšinul z kolejí, přičemž zahynulo osmnáct lidí a dvanáct bylo těžce raněno, mezi zabitými byl obchodník s ptáky. Všechny klece byly zničeny a z ptáků se zachránil řízením božím jen modráček (cyanecula suesica), ptáček ze skupiny hudců, barvy navrchu šedohnědé, nad ocáskem světlejší, na hrdle a hrudi má však peří modré, uprostřed s polem bílým neb rzivorudým. Bříško jest bílé. Domovem jest modráček v Čechách, objevuje se, ač nikoliv hojně, na vlhkých místech křovím porostlých. Živí se červy a hmyzem, jež lapaje, pohybuje ocáskem. Jsa ošetřován v kleci, krotne záhy a horlivě zpívá. (Viz Ottův slovník naučný, sedmnáctý díl, str. 494, heslo Modráček — Modřín.)

Ve třech letech nebylo zvrhlejšího hocha v celé Praze. V tomto útlém věku udržoval jsem milostný poměr s manželkou jedné vysoce postavené osobnosti, kteráž aféra byla by rozvířila celou Prahu i venkov, kdyby se dostala do veřejnosti.

Ve věku čtyř let utekl jsem z domova, poněvadž jsem rozbil své sestře Máně hlavu šicím strojem. Při útěku zmocnil jsem se doma několika tisíců zlatých, které jsem prohýřil v páté čtvrti se zloději.

Když mně došly peníze, živil jsem se žebrotou a kapesními krádežemi, vydávaje se za syna knížete Thuna (tenkrát byl ještě hrabětem).

Byl jsem dopaden a dán do polepšovny v Libni, kterou jsem podpálil. V ohni zahynuli všichni učitelé, které jsem uzamkl zvenčí v pokojích.

Nastaly opět smutné doby. Hladov plížil jsem se ve věku pěti let ulicemi Prahy a kradl housky u pekařů a jablka u hokynářek. Situaci jsem si však znamenitě polepšil, když jsem se vloupal do chrámu u sv. Tomáše, odkud jsem ukradl zlatý kalich. Kalich jsem prodal jednomu židovi v páté čtvrti za zlatku, a když jsem peníze prohýřil v jistém domě v Umrlčí uličce, chodil jsem žida vydírat, vyhrožuje mu udáním. Tahal jsem z něho zlatku za zlatkou, až konečně se šel sám udat na policii, aby to měl lacinější.

Byl jsem nucen zmizet z Prahy a odebral jsem se do Polné, a má-li být má zpověď upřímnou a úplnou, prohlašuji veřejně: Tu holku v Polné nezabil Hilsner, ale já! Udělal jsem to za tři zlaté!

Jest úplně přirozené, že jsem byl potom v Polné nemožným, i šel jsem pěšky do Vídně, kam jsem dorazil ve věku šesti let, a nemaje prostředků na dráhu do Prahy, byl jsem nucen vyloupit banku na Herrenstrasse, zardousiv předtím z opatrnosti čtyři hlídače, jednoho po druhém.

Byl to opravdu jeden z mých ošklivých skutků, které se dají těžko omluvit, ale když si pomyslíte, že jsem toužil po domově, abych uviděl opět po dlouhé době své ustarané rodiče…

Ale nač být sentimentálním. Do Prahy jsem potom dojel šťastně, vylákav předtím jednu starší paní na plošinu. Vytrhl jsem jí kabelku a sestrčil v plné jízdě. Když se po ní sháněli, řekl jsem, že ta paní na minulé stanici vystoupila a že všechny pozdravuje.

Své rodiče jsem však naživu nezastal. Otec se oběsil asi dva měsíce předtím z hoře nad mou zvrhlostí a moje matička skočila z Karlova mostu, a když ji zachraňovali, převrhla loďku se zachránci, kteří se také utopili.

Rostl jsem jako kůl v plotě, poněvadž jsem otrávil celou rodinu svého ubohého strýce, abych se mohl zmocnit jeho spořitelní knížky, ve které jsem padělal cifry, abych dostal víc…

Vážená redakce „28. října“!

Péro mně vypovídá službu. Chtěl bych psát ještě víc a vyzpovídat se až do konce. Proud upřímných slzí pokání kalí mně však zrak. Pláču, hořce pláču nad svým mládím i nad svou minulostí a upřímně se těším na pokračování v „28. říjnu“. Jest to i bude doplněk k mé zpovědi.

A aby bylo mé pokání před celým českým národem úplnější, prosím, abyste mne přijali za člena vaší strany pokrokových socialistů.

Slibuji, že dobrým chováním okážu se hoden vaší důvěry.

Prosím, abyste mně sdělili, kdy a kde mám zaplatit první příspěvek vaší straně.

Prozatím tedy na shledanou!

Průvodčí cizinců ve švábském městě Neuburgu

Takto si cenil průvodčí cizinců ve švábském městě Neuburgu nad Dunajem pan Jogelli Klopter svůj průvod spojený s výkladem: „Čtyři marky a co sní a vypije.“

Poslední tato podmínka vzbudila ve mně nepříjemný pocit. Pan Jogelli Klopter měl totiž abnormální břicho i pro bavorské představy lidských tlouštěk.

A obyčejná bavorská představa nejde pod devadesát kilogramů lidské váhy.

Pro turistu se vždy vyplácí, aby smlouval s průvodčím. Smlouval jsem tedy zcela neomaleně. „Vy jste tuším jedlík,“ pravil jsem, „kdybyste byl hubenější…“

Pan Jogelli zesmutněl. „Ještě být hubenější,“ vzdychl, „Kriste Ježíši, mého nebožtíka otce měl jste vidět, a což nebožtík dědeček! Sněd celou šunku, mísu knedlíků a hrnec zelí, jen abych tak řekl na zákusek.“

„Přidám vám tři marky,“ řekl jsem, „dám vám sedm marek za den.“

„Hergot,“ odpověděl pan Jogelli s německou elegancí, „pak jste špína a choďte si po městě sám. Ale nechoďte mně do cesty. Myslíte, pane, že Jogelli Klopter okrádá cizince? Spokojí se s nějakým litrem piva a nějakým tím zákuskem.“

Slyšel jsem již podruhé z jeho úst slovo zákusek a mráz mně přejel po zádech, pak jsem si ale vzpomněl, že turista má pokud možná na cestě dělat si nejmenší množství nepřátel, zejména tak korpulentních, proto jsme si plácli, dostal čtyři marky a dole v hostinci zaplatil za mne džbánek piva.

Je to zvyk všech průvodčích v bavorských městech. Malé dárky udržují přátelství a pak z vás ten malý dárek dvacetkráte za den vytahá.

Do Neuburgu zavítá málo turistů. Možná že je tím vinen pan Jogelli Klopter, ale turisti vůbec málo chodí do „Švobenlandu“.

Sama krajina kol Neuburgu příliš nevábí. Každé městečko, každá vesnice ve Švábsku má tentýž ráz. A kde tu a tam byla nějaká zřícenina starého hradu, restaurovali ji a udělali z ní pivovar. V tom ohledu jsou Bavoráci velmi podnikaví. Tak například v Genderkingen, Mertingen, Dürzlenkingen, Bersheimingen, Irgelsheimingen a v jiných -ingen a -ingen. Tak jednotvárná jména jako švábské noviny. Společenský život ve všech těch -ingen záleží v nepřátelství mezi jednotlivými -ingen a v krutých hospodských rvačkách v každé z těch -ingen. Kol Neuburgu to bývá nejhorší. Pan Jogelli Klopter vyrostl za těchto krutých krajinských podmínek…

Neuburg sám jest starobylé město, což se může říci o každém bavorském městě. Kdybych psal cestopis, napsal bych, že má dvě brány, ale takhle jenom podotýkám, že jsem jeden den večer jednou branou přišel a druhý den odpoledne druhou vyšel. Na tom posledním má vinu pan Jogelli Klopter…

Neuburg má také hradní zdi udržované v mizerném stavu. Švédové kdysi před staletími ty zdi rozbili a od té doby nechali je Neuburčané v témže stavu. Dá se to vysvětliti též tím, že volí konzervativního poslance.

Jako každé pořádné bavorské město má Neuburg také radnici ve staroněmeckém slohu. Tato radnice má vysoké schody. To je vše, co mně o ní pan Jogelli Klopter řekl. Dunaj tvoří zde dvě ramena. I na takovou podrobnost upozornil mne pan Jogelli. A když jsme šli přes most, prohlásil, že je to most dřevěný.

Na začátku mostu stojí vojenská stráž s piklhaubnou.

Proč tam stojí, nevěděl pan Jogelli, a ten voják jistě také nemá o tom tušení.

Když jsme byli na druhé straně, prohlásil pan Jogelli, že zde most končí. A domníváte se, že kromě radnice a dřevěného mostu neupozornil mne již na nic více? Nikoliv. Mezi radnicí a koncem mostu stojí pět pivovarů a osm hostinců… Za posledním hostincem je brána a tou jsem vyšel z tohoto města, kde je archív pro Šváby a okolí a kde žije pan Jogelli Klopter, kterého co nejvřeleji každému turistovi doporučuji…

*

Když jsme vyšli z hostince, kde jsem přenocoval, a přešli most, řekl pan průvodce: „Teď vám ukážu starý hostinec U lodě“. Zevnějšek nebyl vábný. „Musíme dovnitř,“ pravil pan Jogelli, „musíme zde počkat na jednoho člověka.“

Bylo to řečeno tak dobromyslně, že jsem nepochyboval, že průvodce cizinců chce vypít i s úrokem to, čím mne pohostil na znamení, že smlouva naše je platna a že to čekání „na jednoho člověka“ je jen záminkou dodatku naší smlouvy: „Co sním a co vypiji.“

Objednal jsem pivo. Pan Jogelli se napil a počal mluvit: „Čekám na jednoho lumpa. Je to schweinkerli, takové schweinbübli.“ Řekl ještě několik jmen složených roztomile ze „schwein“, napil se poznovu a pokračoval: „Pane, ten chlap má u mne vroubek. Strašný vroubek. Ale až přijde, tak si to povíme. Ten chlap je z Dürzlenkingen a já jsem z Bersheimingen. My z Bersheimingen jsme ,roh, awer gutmütlisch‘, ale z Dürzlenkingen jsou jenom ,roh‘, a po dobrosrdečnosti ani stopy. V Dürzlenkingen je všechno sakradi a schweinbübli.“

„Schweinkerli,“ poznamenal jsem, abych také něco řekl.

„Ano, schweinkerli,“ pravil pan Jogelli, „a největším je Johannes Bewign.“

Dopil džbánek a objednal si druhý. „My,“ mluvil rozčileně, „my z Bersheimingen nikdy jsme se nesnášeli dobře s uličníky z Dürzlenkingen. Víte, u nás se mluví v každé vesnici jinak, ale v Dürzlenkingen mluví tak mizerně, že nám, z Bersheimingen, nerozumějí. Můj otec byl z Bersheimingen pa'a', a on ten Johannes se mně vždy smál, že neví, co je to pa’a’…, schweinbübli.“

„Dovolte, pane Jogelli, co jest to vlastně pa’a’?“

„Pa’a’ je pa’a’, pane, jak vám to mám líp německy říct?“

(Dodnes nevím, co je to „pa’a’“, a jsem tedy podle pana Jogelliho schweinbübli.)

„Hohó, víte, že ten darebák Johannes přišel sem do Neuburgu dělat mně konkurenta a že o mně rozhlašuje, že jsem opilec? Je to pěkný průvodce cizinců, tenhle Johannes Bewign, jakmile mu nějaký turista padne do rukou, opije se i s panem turistou. Bestie! A proto počkáme si na něho a já mu řeknu: ,Vidíš, schweinbübli, žes mne nezničil a že se mnou chodí lepší páni turisti než s tebou, bídná duše z Dürzlenkingen‘. A když se ho zde nedočkáme, bude jistě v Burgsheimově pivovaře, a když tam ne, tak pije zcela jistě v hospodě U velké dýmky, a kdyby ani tam ne, tak někde v hospodách kolem radnice nebo v pivovarech u hradu, a kdyby ani tam nebyl, tak se podíváme za ním do hospody U poslední brány.“

„A což když ani tam nebude, pane Jogelli?“

Průvodce cizinců uhodil pěstí do stolu: „Pak půjdeme za ním do Dürzlenkingen.“

Jak vidíte, je to velmi příjemný pán, tenhle Jogelli Klopter.

*

Neocenitelný průvodce cizinců! Znal sebemenší podrobnost. Upozorňoval. Vykládal. Šli jsme od Lodě úzkou ulicí. Za rohem zastavil se pan Jogelli před starou budovou. „Zde loni zabili řezníka z Weidingu,“ pravil temně, ukazuje na budovu, „jest to Burgsheimův pivovar.“

„A kdo ho zabil, pane Jogelli?“

„Lidé z Dürzlenkingen, pane. Zde se scházejí, možná že zde bude můj konkurent Johannes Bewign. Vstupte napřed.“

Když jsme seděli za stolem, rozhlédl se pan Jogelli znaleckým okem po několika obrovských postavách, které se tam v rohu, v šeru hádaly.

„Není mezi nimi,“ pravil zklamaně, „dva napravo, ti bydlí v Regensburské ulici, a ti dva nalevo na Augsburské silnici. Takhle se budou hádat ještě hodinu, než se do sebe dají. To není nic zajímavého. Škoda, že zde nejsou z Bedřichova náměstí a z Falcké ulice, ti se dovedou rvát, nebo z předměstí Lesheim a z Hein.“

Odplivl si. „Tihle,“ řekl zoufale, „nevědí ani, co je to nůž. Na ty by měli jednou přijít z Dürzlenkingen. Tomu řezníkovi z Weidingu propíchali kabát, jak náleží. Mně by se to nestalo. Škoda, že zde není Johannes Bewign, ale najdeme ho, pane, a když nám něco řekne, tak ho spořádáme.“

Jak vidět, nechová se nikdy pan Jogelli Klopter k cizincům odměřeně jako mnozí průvodčí cizinců, kteří při prohlídce města odbývají všecko horempádem, jen aby byli už s průvodem hotovi.

Neuburg je tedy starobylé město. Má mnoho starobylých domů a mezi ty hezké domy s arkýři a prejzy patří i dům, kde je hostinec U velké dýmky. V této restauraci je napsáno: „Prosí se, aby se hned platilo.“ Je to ponurá místnost, zachmuřená, se starou klenbou, která hrozí, že spadne na hosty. Za tím účelem je podepřena dvěma sloupy ze dřeva. Nějaký Samson z Bersheimingen pohřbil by podtrhnutím těch sloupů celou řadu Dürzlenkingenských. Pan Jogelli měl takové biblické nápady.

„Kdyby,“ řekl, přimhuřuje oči, „bylo jich na mne moc, vím, co bych udělal. Udělal bych to, co Samson.“

Pan Johannes Bewign u Velké dýmky nebyl. Když jsme se ho nemohli dočkat, šli jsme dál.

„Půjdeme do klášterního pivovaru,“ upozorňoval průvodce, „klášterní pivovar je zajímavý tím…“

„Aha,“ myslil jsem, „teď nastane nudný výklad a la: ,Stavba pochází ze šestnáctého století‘ atd.“

„Jedl jste již v Neuburgu leberwuršt?“ přerušil pan Jogelli mé myšlenky.

„Jedl včera v hostinci, kde jsem přespal.“

„Pak jste vlastně leberwuršt nejed. Klášterní pivovar je zajímavý tím, že zdejší páteři františkáni vyrábějí tak dobré leberwuršty, že kromě zázračného obrazu svatého Heliodora, který sem přitahuje poutníky z celého Švobenlandu, jsou to jejich leberwuršty, na které sem poutníci přicházejí až z Horní Falce. — Někdy se v pivovaře dvě procesí dají do sebe a počnou se rvát, a víte, co dělají páteři františkáni v tom případě? Odepřou jim leberwuršty. A je hned po rvačce.“

(Pokračování rozhovoru děje se již v klášterním pivovaře.)

„A proč se perou mezi sebou, pane Jogelli?“

„Kvůli obrazu svatého Heliodora, pane. Každé procesí chce ten obraz dřív líbat, aby mohlo jít dřív pít a jíst leberwuršty, nebo není nad tento zákusek.“

Pan Jogelli sněd toho zákusku dvě libry. Byla to vůbec šťastná hospoda. Dověděli jsme se, že konkurent pana Jogelliho Johannes odešel před půlhodinou s nějakým turistou kamsi do pivovaru a hradu a že se ptal po panu Jogellim…

„Ó toho bídáka,“ pravil pateticky pan Jogelli, „tedy přece sehnal nějakého lumpáckého turistu. Nic naplat, musíme za oběma ku hradu. Podle všeho měli oba z nás strach.“

Pan Jogelli byl ke mně důvěrnější a důvěrnější.

„Toho turistu,“ řekl, „si vezměte vy na starost.“

Řekl to rozhodným hlasem, který znamenal: „Kdo nejde se mnou, ten je proti mně.“ Šli jsme ku hradu.

Ku hradu je přilípnuto pět pivovárků. Tulí se k němu jako kuřata ke kvočně. Neuburčané dali si hradem ochraňovat, co jim nejdražšího.

Za války třicetileté vnikla pod hrad tlupa Švédů a po urputném boji dobyla prvního pivovárku. Vítězové se tam hanebně namazali. Když to viděla posádka hradu, udělala výpad, ale musela táhnout při výpadu kolem druhého pivovárku. Posádka neodolala a po bedlivém uvažování, že když zásoby nevypijí oni, že je vypijou žoldnéři švédští, místo na Švédy v prvním pivovárku vrhli se na sudy v druhém pivovaře. A zvítězili. Vypili sudy. Švédové zatím se vzpamatovali a udělali útok na druhý pivovar. Našli ho obsazen, i odtáhli k třetímu, kde pili tak dlouho, až se opili víc než v prvním. Pili bez odporu. Zatím se však vzpamatovala hradní posádka v druhém a vytáhla na třetí pivovar, aby ho ochránila. Bylo však již pozdě. Našla jenom spící Švédy a prázdné sudy. Rozzuřeni pohledem na prázdné sudy povraždili Švédy. A to jest to takzvané neuburské vítězství, jak hlásá nápis pod sgrafitem na bráně hradní.

„Zasloužili si svůj osud,“ pravil vážně pod sgrafitem pan Jogelli. „Švédové tenkrát vůbec nadělali mnoho škody. Ve Švábsku, stojí v knihách, bylo před třicetiletou válkou mnohem více pivovarů než dnes.“

Za dnešních dob je jich, jak řečeno, pod hradem jenom pět.

V žádné z těch historicky památných místností nenašel pan Jogelli konkurenčního průvodce cizinců pana Johannesa a já konkurenčního turistu.

„Hlavní věc je,“ poučoval mne pan Jogelli, když z posledního zklamaně vyšel, „nedat si nikoho přiblížit až k sobě. Džbánek vzít, hodit, židli vzít, hodit, utrhnout nohu od stolu a hodit. Tak je to nejsprávnější.“

„Mám slabou naději,“ řekl, když jsme hradní uličkou kráčeli ku bráně, „že ty darebáky snad najdeme v hospodě U poslední brány. Copak si z nás dělají dobrý den?“

Neztrácejte naděje! My jsme je našli u Poslední brány. Konkurenční turista díval se bojácně kolem sebe. Pan Johannes vyzývavě.

Sedli jsme si naproti nim. Cizí turista a pan Johannes byli spolu důvěrnější. Tykali si. „Ty,“ slyšel jsem, jak hlasitě radí bojácnému turistovi pan Johannes, „ty půjdeš k tomu cizinci, dáš mu jednu a ostatní už si spravím s Jogellim já.“

A vtom již zahřměl pan Jogelli: „Každý chlap z Dürzlenkingen je schweinkerli.“

„A z Bersheimingen schweinbübli.“ vykřikl pan Johannes.

Pak letěl džbánek Jogelliho a současně džbánek Johannesův. Pak nastala mela, neboť tam sedělo několik lidí z předměstí Lesheim a z předměstí Hein, kteří použili této příležitosti, aby si navzájem rozbili hlavy.

Za nastalé vřavy zmizel jsem a přede dveřmi setkal jsem se s cizím turistou.

„My vás hledali po všech pivovarech a hospodách,“ pravil cizí turista. „Johannes říkal, že si má vyrovnat nějaký vroubek s Jogellim, který mu dělá konkurenta.“

Vyšli jsme branou z Neuburgu.

„Je to příjemné městečko,“ pravil cizí turista s nadšením, „u nás ve Wurtembersku je všechno příliš fádní…“

Hle! Takoví jsou Němci a takoví průvodčí cizinců ve švábském městě Neuburgu nad Dunajem…

Proces s Chámem, synem Noemovým

(Soudní referát pravěkého referenta)

Neobyčejný zájem vzbudilo v Arubašu pod horou Araratem soudní líčení s Chámem, synem Noemovým, o jehož případu přinesli jsme již před časem podrobnou zprávu. Poněvadž však chceme, aby i ti čtenáři, kteří tenkrát případ ten nesledovali, poznali, oč se jedná, opakujeme stručně:

Praotec Noe, známý mecenáš, když po katastrofě ze dne 1. října, když se strhaly rybníky, připlul na své lodi pod Ararat, koupil od vlády pozemek, kde zaměstnával se pěstováním vinné révy na základě nejnovějších výzkumů zemědělských. Jednoho dne, bylo to 12. září minulého roku o třetí hodině odpolední, odebral se Noe se svými třemi syny Semem, Chámem a Jafetem do svého vinného sklepa, aby víno vyzkoušel.

Při této příležitosti byl nucen vypíti větší množství vína, které počalo účinkovati, když přišel z vinného sklepu. Bylo toho dne parno, a tu Noe odešel do zahrady za svým domem, kdež ulehl pod hrušku do stínu. Vtom přišel jeho nezdárný syn Chám, a poněvadž pan Noe byl jen v košili, počal mu košili tahati s těla tím způsobem, že podolek její snažil se otci přetáhnouti přes hlavu. Vtom však přistoupili již synové páně Noemovi, pan Sem a Jafet, kteří zahnali nezdárného bratra Cháma na útěk. Za plotem zahrady nastavilo se průběhem rozepře plno obecenstva, mezi jinými i dámy, které s rozhořčením pohlížely na hnusné divadlo. Přivolaný strážník zatkl pak za hodinu zpustlíka Cháma a odvedl na policii, odkud po výslechu byl dodán do vyšetřovací vazby pro přečin proti mravopočestnosti. Včera, dne 7. ledna, zodpovídal se před senátem, jemuž předsedal soudní rada Melechenech.

Líčení bylo nutno konat v porotní síni, poněvadž místnosti senátu nijak nestačily pojmouti všech posluchačů, mezi nimiž bylo hojně dam.

Obžalovaný Chám byl přiveden dvěma dozorci. Vyšetřovací vazba nijak na něho nepůsobila, a jak řekl pan Noe soudním referentům v žurnalistickém pokoji, spíše jeho zpustlý syn ztloustl, nežli zhubeněl.

Líčení zahájil předseda senátu výslechem obžalovaného, který na dané otázky odpovídal zvučným hlasem.

Vyšlo najevo, že obžalovaný byl již trestán, a to ještě před potopou světa, pro svatokrádež. Ukradl obětního býka a snědl s několika svými kamarády. Podruhé byl trestán pro urážku na cti před rokem. Jeho obhájce navrhuje nato, aby bylo konstatováno, že Chám byl z mládí zanedbán a špatně vychován.

Pan Noe se proti tomu rozhodně ohrazuje. Je sice pravda, že při potopě světa, kdy strhaly se v horách rybníky, neměl času hocha tak vychovávat, jak si vlastně přál. Nicméně snažil se popřípadě i bitím vštěpovat mu zásady mravnosti. Bohužel Chám přišel do špatné společnosti po potopě světa. Kamarádil s uličníky, kteří zůstali naživu, a již jako čtrnáctiletý hoch mluvil neslušné věci a nadával.

Na otázku, jak nadával, pravil pan Noe, že obyčejně nadal sviní, pasáků a podobně. Zato však Sem a Jafet byli vzornými dětmi.

Obhájce klade pak ještě panu Noemovi otázku, zdali posílal Cháma do školy.

Pan Noe se omlouvá, že nemohl kvůli potopě. Cesty nebyly ještě vyschlé, a kromě toho se tenkrát utopili všichni učitelé obecních škol. Zachránil se jediný učitel z měšťanky a ten hrůzou zešílel.

Obhájce: „Proč jste tedy, pane svědku, nevzal Chámovi domácího učitele?“

Svědek: „Domácí učitelé utopili se také všichni.“ (Vzrušení.)

Obhájce: „Jako inteligentní člověk měl jste sám vštěpovat mu zásady mravnosti.“

Svědek povzneseným hlasem: „Prosím, slavný soude! Zajisté je každému známo, co práce mně dalo, než jsem zachránil lidstvo před vyhynutím, a kolik nocí jsem probděl na modlitbách, kolik dnů jsem sháněl zvířata do své lodi.“ Obrací se k obhájci: „Myslíte, pane doktore, že jest tak lehké nositi tygry na loď? A přitom ještě starat se o vychování tohoto uličníka?“

Chám volá na svého otce: „Starý opilče!“ Je napomenut předsedou a opět usedá s cynickým úsměvem.

Konec ukázky